2.6 Kvalitetsöversyn Företag med behörighet ska stå till förfogande för kvalitetsöversyn som sker genom Byggkeramikrådets kvalitetskonsulter. Vid översyn granskas dokumentation från genomförda våtrumsarbeten samt pågående arbets- utföranden i praktiken.


2.7 Behörighetens upphörande För företag som blivit underkänt vid kvalitetsöversyn, eller inte ställt sig till förfogande för kvalitetsöversyn, kan behörigheten återkallas.


Behörigheten kan också återkallas om entreprenören gör sig skyldig till felaktiga arbetsutföranden eller andra avsteg från BBV.


Missbruk av Branschreglernas Bilaga A, Kvalitetsdokument, innebär omedelbart återkallande av behörighet.


Företag som inte uppfyller kraven enligt §2.1–§2.6 eller Byggkeramik- rådets Bestämmelser för behörighet kan få behörigheten återkallad. Rättigheterna för företaget som medföljt behörigheten upphör.


3.1 Samtliga keramiska ytor Samtliga golv- och väggytor med keramisk beläggning/beklädnad i ett våtrum ska förses med godkänt tätskiktssystem, se figur 1. Tätskikts- systemet ska vara av samma fabrikat i hela utrymmet.


3.1.1 Undantag vid massivkonstruktioner mot mark Då golv- och väggytor utan underliggande/utvändig isolering och kapil- lärbrytande skikt står i direkt markkontakt och där inträngning av vatten/fukt i ångfas kan förekomma, medger reglerna undantag från ovanstående krav i §3.1, se figur 2 och 3.


Denna frågeställning är vanlig vid renovering av suterränghus och äldre hus med källare.


Tätskiktet kan här begränsas till golv- och väggytor med kraftig vatten- belastning, till exempel duschplats. Då kan eventuell fukt, i form av dif- fusion, transporteras genom konstruktionens andra ytor utan att stop- pas upp. Fördelning av ytor med, eller utan, tätskikt bedöms i det enskilda fallet beroende på konstruktionens utformning ihop med vald tätskiktsleverantör. Om undantag görs och tätskikt endast app- liceras på delar av ytor, förutsätter det att dessa ytor enbart består av mineraliska material som tål fuktpåverkan. På ytor i utrymmet utan risk för tillskjutande fukt ska godkänt tätskiktssystem appliceras enligt §3.1.


Det kan även vara möjligt att använda ett cementbaserat s.k. diffusions- öppet tätskikt. Dessa produkter är normalt utvecklade för användning i andra applikationer än bostadsvåtrum, och uppfyller därför inte kraven för godkända tätskiktssystem enligt §6. Användning av dessa produk- ter i enlighet med BBV får endast ske efter att tillverkaren av produkten har utfärdat projektspecifikt godkännande och anvisning. Tätskiktspro- dukten ska vara av samma fabrikat som övrigt tätskikt i utrymmet. En beskrivning av lösning samt godkännandet från tillverkare ska noteras i Kvalitetsdokumentet.


3.2 Våtzoner Våtrummet indelas i våtzoner, med varierande krav baserat på förvän- tad vattenbelastning, se figur 4.


Plats för bad eller dusch = golv i dusch eller under badkar samt väggar upp till 2,0 m över färdigt golv bakom badkar eller duschplats.


När badkar eller duschplats på någon sida omges av skärmvägg ända upp till tak, som ska plattsättas, ingår gavel i våtzon 1 och baksida skärmvägg i våtzon 2.


Våtzon 1 = Väggar från golv till tak vid plats för bad eller dusch och vägg ytor minst en meter utanför dessa samt våtrummets hela golv- yta. I ett en meters område utanför plats för bad eller dusch ingår mot- stående väggyta, inkl. gavel, i våtzon 1.


Om del av yttervägg ingår i våtzon 1 ska hela väggen behandlas som till- hörande våtzon 1. Anledningen till detta är att den största fukt mekaniska drivkraften finns i våtrummets yttervägg på grund av de stora skillna- derna mellan ute- och innetemperatur, främst under vinterhalvåret.


Ta hänsyn till duschväggarnas mått samt badkarets storlek och place- ring vid bedömning av utbredningen av våtzon 1. Beställare och entre- prenör bör kommunicera detta.


VTgF = Vattentäta golvsystem av folietyp eller skivor med tätskikt. VTvF = Vattentäta väggsystem av folietyp eller skivor med tätskikt. Tätskiktet utgörs av en fabrikstillverkad folie som appliceras med skarv- försegling på vägg och golvytor. VTg = övriga godkända tätskiktssystem för golv. VTv = övriga godkända tätskiktssystem för väggar. Vätskebaserade system betecknas VTg för golv och VTv för vägg. De vätskebaserade systemen kräver att rätt mängd per ytenhet applice- ras, annars kan de bli för tunna och i och med det inte tillräckligt täta. Följ alltid monteringsanvisningen.


3.4 Val av tätskiktssystem. Våtzon 1, väggar Skivkonstruktioner – VTvF. Massivkonstruktioner – VTvF eller VTv. Våtzon 1, golv Skivkonstruktioner – VTgF. Massivkonstruktioner – VTgF eller VTg. Våtzon 2, väggar Skivkonstruktioner – VTvF eller VTv. Massivkonstruktioner – VTvF eller VTv. Med massiva konstruktioner avses betong, puts och/eller olika typer av murverk. Bilaga C till branschreglerna (förteckningen över de godkända systemen som finns på www.bkr.se/godkanda-system) visar systemets egenskaper gällande tätskiktstyp och placering på golv eller vägg.


4.1 Generella krav Underlag ska vara bärkraftiga, torra, rengjorda och fria från lösa  partiklar. Håligheter och ojämnheter ska spacklas eller slipas innan tätskiktsarbeten påbörjas. Spackelrester, färgspill, ren kalkputs, gipsputs och liknande ska avlägsnas. Vägg- och golvunderlag i våtrum ska vara dokumenterat eller beprövat lämpliga som underlag för tätskikt och plattsättning. Om så inte är fallet ska underlag bytas ut, eller kompletteras med lämpligt material.


4.1.1 Kontroll av underlaget Kontroll av underlaget ska utföras innan tätskiktsapplicering påbörjas. Generellt ska underlagskraven i AMA Hus tabell 43.DC/-1 för golv och tabell 43.B/HSD-1 för vägg tillämpas.


Plattsättningsentreprenören ska ta i beaktning beställarens önskemål gällande den keramiska plattans storlek och format. Vid montering av storformatiga plattor på vägg krävs det stramare toleranser än det som anges i AMA Hus.


Mer information finns i Byggkeramikrådets Riktlinjer för Storforma- tiga plattor på www.bkr.se.


4.1.2 Fukt och temperatur Underlaget ska inte ha lägre temperatur än 10°C om inte annat framgår av tätskiktstillverkarens monteringsanvisningar.


Fukthalten i underlaget ska hållas på lägsta möjliga nivå. Underlagets kvarvarande fukt ska ges möjlighet att torka ut. Vid tidpunkt för tät- skiktsarbete ska underlaget minst vara yttorrt. Tätskiktstillverkarens anvisningar avseende fukthalt ska följas.


4.1.3 Befintliga ytskikt vid renovering Grundregeln är att befintliga ytskikt ska avlägsnas. För ytskikt som applice- rats på sandspackel gäller att både det befintliga ytskiktet och sandspackel- skiktet ska avlägsnas. Befintliga ytskikt i form av kalkputs, asfaltprodukter, plastmattor, våtrumstapeter, lim eller målningsbehandlingar inklusive väv och liknande, ska avlägsnas. Rådgör alltid med tätskiktsleverantören om befintliga ytskikt inte kan avlägsnas i sin helhet. Om tätskikt appliceras på befintligt ytskikt ska detta noteras i Kvalitetsdokumentet.


Golvlutning mot golvavlopp ska utföras såväl i underlaget för tät- skikt som i ytskiktet. Bakfall får inte förekomma i någon del av utrymmet.


På golvytor som regelmässigt utsätts för vattenbegjutning, i anslutning till golvbrunnen, i plats för bad eller dusch, ska golvlutning utföras i intervallet 1:50–1:150 (20 mm/m–7 mm/m).


På del av golv som normalt inte ska beträdas, se grönt fält i figur 5, exempelvis mellan golvbrunnen och de närmaste väggytorna, kan dock lutning vara maximalt 1:25 (40 mm/m).


På övriga golvytor, som kan utsättas för vattenbegjutning eller vatten spill bör golvlutning utföras i intervallet 1:100–1:200 (10 mm/m–5 mm/m).


Där WC, bidé eller liknande ska monteras på golv krävs en plan monte- ringsyta, minst 300 x 400 mm. Lutningen på monteringsytan ska inte överstiga 1:100 (10 mm/m).


Samtliga lutningsangivelser mäts med riktning mot brunn.  Alternativ golvlutning vid fasta installationer, storformatiga plattor, tillgänglig- hetsanpassning, fler än en brunn eller liknande ska avtalas innan det utförs. överenskommelse om alternativ golvlutning ska alltid dokumen- teras i Kvalitetsdokument, Bilaga A till BBV.


4.3 Betong Betongens deformation på grund av krympning ska beaktas. Om inte annat sägs ska betongen ha härdat minst 3 månader under normala temperatur- och fuktförhållanden för inomhusmiljö. Anvisning från tät- skiktsleverantör avseende RF ska följas.


Betong ska ha en ytstruktur lämplig för tätskiktsapplicering. Betong gjuten mot stålform, t.ex. prefabricerade betongelement, eller vakuum- sugna golv, kan ha mycket tät/blank yta som kan behöva bearbetas för fullgod vidhäftning mot tätskikt. Eventuell cementfilm eller formolja ska avlägsnas. Sprickor, toppar, grader och andra ojämnheter ska spacklas med spackel/avjämningsmassa enligt §4.6 och/eller slipas. Se även §4.1.3.


4.4 Lättbetong Golv- och väggytor av lättbetong (gasbetong eller lättballastbetong) ska behandlas enligt anvisningar från aktuell spackel-, puts- och tätskikts- tillverkare.


4.5 Puts Putsbruk kan vara kalkcementputs eller cementputs. Alternativt kan produkter med likvärdiga egenskaper utgöra underlag för tätskikt om putstillverkaren tillhandahåller anvisning för ändamålet. Kalkputs ska inte utgöra underlag för tätskikt och keramisk beklädnad.


Vatten och finmaterial som arbetats upp till ytan ska avlägsnas.


4.6 Spackel och avjämningsmassor Spackel- och avjämningsmassor ska vara mineraliskt bundna, samt upp- fylla krav enligt aktuell standard. De ska av tillverkaren vara rekom- menderade som underlag för tätskikt och keramiska plattor i våtrum.


4.7 Skivor Träbaserade skivor ska generellt sett inte användas som underlag för tät- skikt och plattsättning. Däremot kan de förekomma som bakomvarande skiva.


4.7.1 Väggkonstruktioner av skivor Skivor på vägg i våtrum ska avseende vidhäftningsegenskaper och form- stabilitet vara lämpade som underlag för keramisk beklädnad och tätskikts- system samt vara monterade enligt skivtillverkarens anvisningar, eller på annat av projektör beskrivet sätt. Skivornas dimensioner och antal ska vara anpassade till aktuellt centrumavstånd mellan reglar för tillräcklig böjstyv- het. Kartongklädda gipsskivor kan användas under tätskiktsfolie i våtrum, dock är rekommendationen att särskilda våtrumsskivor används i hela utrymmet.


4.7.2 Golvkonstruktioner av skivor På våtrumsgolv ska tätskikt inte appliceras direkt på underlag av skivor. Undantag kan göras vid användning av fallskivor, med eller utan för- monterat tätskikt, enligt tillverkaren avsedda för beläggning av tätskikt och/eller keramik.


Centrumavstånd mellan bjälkar i bjälklaget ska inte överstiga 600 mm. Bjälklaget ska förstärkas för att anpassa böjstyvheten mellan bjälkar till keramisk beläggning samt förhindra att fukt- eller temperaturbeting- ade rörelser överförs till det keramiska skiktet. Vid spackling på skiv- konstruktion ska tjockleken vara minst 12 mm eller enligt leverantörens anvisningar.


Konstruktionen GF3, se Byggkeramikhandboken på www.bkr.se, är en beprövad  lösning som uppfyller ovanstående kriterier.


Andra golv- och väggkonstruktioner kan användas om det finns en projek tunik materialspecificerad ritning från en konstruktör, eller en konstruktions- och materialspecificerad ritning från en leverantör.


5.1.1 Golvbrunnar Golvbrunn med eventuell tillhörande förhöjningsring ska vara typgod- känd enligt aktuell standard. Golvbrunnar tillverkade före 1990 ska alltid bytas. Vid tveksamheter kring befintlig golvbrunns fabrikat, ålder, åverkan eller funktion ska byte till ny, typgodkänd brunn göras.


Brunnar ska vara fast monterade enligt golvbrunnstillverkarens anvis- ningar, så att inbördes rörelser inte kan uppstå mellan avlopp, underlag, tätskikt och golvbeläggning.


Golvbrunnen ska vara monterad vågrätt (tolerans: ±2 mm, mätt från brunnscentrum till ytterkant fläns).


Golvbrunnens kantfläns ska ligga i nivå med spackelytan så att tät- skiktet och försegling utan nivåskillnad kan anslutas till brunnen på anvisat sätt. Golvbrunnstillverkarens specialverktyg för håltagning i brunnsmanschett och folie ska användas.


Rörgenomföringar: 1. Genomföringar till el ska utföras med rörgenomför- ing med minsta diameter 16 mm, se 5.2.2. 2. Rör med diameter större än 32 mm ska ha ett avstånd på minst 60 mm mellan kanterna, se 5.2.1. 3. Rör med diameter mindre eller lika med 32 mm ska ha ett cc-avstånd på minst 60 mm, se figur 9. 4. Spillvatten och rörgenom- föringar i golv, se 5.1.3.


Klinkerram ska vara helt bruksundergjuten med undantag för klämring och del av tätskikt som ska vara besiktningsbart i anslutning till kläm- ringen. Bruket ska dessutom vara tillstruket.


5.1.2 Väggnära brunnar Så kallade väggnära brunnar ska vara branschgodkända i kombination med tätskiktssystemet.


5.1.3 Rör Genom våtrumsgolv får inga andra rörgenomföringar finnas än för avlopp och golvbrunn. Avstånd mellan avloppsrör och väggens tätskikt ska vara minst 60 mm. Avloppsrör får inte finnas i plats för bad eller dusch. Avståndet mellan underlag för golvets tätskikt och spillvatten- rörets överkant ska inte vara mindre än 40 mm vid montering av tät- skiktet. Spillvattenrör eller anslutningsstos för WC-stol ska ha slät yta.


Rör ska vara fixerade vid genomföringar. Maximalt tillåtet hålrum mellan rör och underlag (intilliggande skiva/spackel m.m.) är 2 mm, större hål ska ilagas med produkt rekommenderad av tätskiktsleveran- tör.


Undantag från ovanstående kan göras i bad- eller duschrum med vatten- värmare, värmepump eller vattenmätare. Här kan rörgenomföringar i golv för sådana apparater utföras med rör genomföringshylsa. Rör- genomföringshylsa får inte  placeras i plats för bad eller dusch.


5.2.1 Tappvatten och värmerör Genom vägg vid plats för bad eller dusch får inga andra vattengenom- föringar än tappvatten direkt till blandare finnas.


Rör ska vara fixerade vid genomföringar. Maximalt tillåtet hålrum mellan rör och underlag (intilliggande skiva/spackel m.m.) är 2 mm, större hål ska ilagas med produkt rekommenderad av tätskiktsleverantör.


Avstånd mellan rör och golvets/väggens tätskikt ska vara minst 60 mm.


Centrumavstånd mellan rör med diameter 32 mm eller mindre ska vara minst 60 ± 2 mm, se figur 9. Vid diameter större än 32 mm ska rören ha avstånd 60 mm eller större mellan rör, se figur 7.


Rörets diameter i sammanhanget är mätt på ytan som tätning ska ut föras på. Kontrollera med tillverkaren av rörsystemet.


El i våtrum ska utföras med fixerad genomföring med minsta diameter 16 mm eller med annan av leverantör anvisad produkt som är tätnings- bar med lämplig försegling från det godkända tätskiktssystemet.


Genom vägg vid plats för bad eller dusch får endast nödvändig genom- föring för apparater vid platsen finnas.


Dessa får endast utföras med fixerad rörgenomföring med minsta dia- meter 16 mm. Rörgenomföringen bör utföras med rörböj VPS eller motsvarande. Flexrör i rörgenomföringar ska undvikas.


Infälld apparatdosa till lysknapp vid dörren i våtzon 2 kräver inte tätning.


5.2.3 övriga genomföringar i vägg Prefabricerad konstruktion, till exempel fördelarskåp, ram för service- lucka, inbyggnadsbox för blandare, prefabricerad tätskiktskonstruktion för WC med inbyggnadscistern eller andra produkter som ska anslutas mot tätskikt ska vara provade och godkända enligt branschstandard.


Ventilationsgenomföringar ska inte finnas i plats för dusch och bad, se figur 4, men kan placeras högre än två meter över färdigt golv i våtzon 1 och 2.


Tätskiktsarbetet ska utföras med godkänt tätskiktssystem som finns listat på www.bkr.se.


6.1 Tätskiktssystemets ingående komponenter Samtliga i systemet ingående komponenter (tätskikt, förseglingar och fästmassa) ska vara provade tillsammans enligt Branschreglernas Bilaga B för att godkännas. Det är det kompletta systemet som är god- känt, inte de respektive ingående komponenterna.


6.1.1 Tätskiktssystemets ånggenomgångsmotstånd Tätskiktet ska ha högre åGM (ånggenomgångsmotstånd) än 1 000 000 s/m alternativt ska en fuktsäkerhetsprojektering utföras. Vid yttervägg där plastfolie är monterad som ångspärr vid skivkonstruktion eller vid osäkerhet om väggens konstruktion rekommenderas ett ång- genomgångsmotstånd på minst 2 500 000 s/m om inte en fuktsäkerhets- projektering genomförts.


ånggenomgångsmotstånd är ett mått på hur väl tätskiktet funge- rar som ångbroms. Hur pass högt tätskiktets motstånd är för vatten i ångfas, anges som ett värde uttryckt som s/m (sekunder per meter). Ex: 1 000 000 s/m = en miljon sekunder per meter.


I BBR, Boverkets Byggregler, framgår att tätskikt bör ha ett lägsta ång- genomgångsmotstånd på 1 miljon s/m, om man inte via en fuktsäkerhets- projektering påvisat att annat ånggenomgångsmotstånd är tillräckligt.


Val av tätskiktssystem för aktuell golv/väggkonstruktion bör ske i samråd med tätskiktstillverkaren, eller i förekommande fall enligt av byggherren/beställaren redovisad fuktsäkerhetsprojektering.


\"6.2 Tätskiktssystemets applicering Tätskiktet ska vara avsett/rekommenderat för det aktuella  underlaget och appliceras enligt tillverkarens godkända monteringsanvisning. God- kända monteringsanvisningar bär Byggkeramikrådets logotyp \"Vatten- täta våtrum\". Tätskiktet ska monteras med de produkter, metoder och den mängd som anges i monteringsanvisningen.\"


6.3 Förseglingar Förseglingar är ett samlingsord för remsor, manschetter och detaljer som ingår i tätskiktssystemet. Förseglingar är förstärkningar av tät- skiktet där detta är nödvändigt på grund av ökad risk för rörelser, t.ex. vid vinklar, hörn, materialövergångar eller vid genomföringar.


Tätskikt av folietyp kan ha samma förmåga att överbrygga rörelser. Förseglingsmaterial kan vara vattentäta i sig själva eller bäddas in i flera lager av tjockflytande tätskikt.


Vid skivkonstruktionen ska samtliga förseglingar förutom skivskarvar i våtzon 2 vara täta i sig själva.


Följ alltid tätskiktstillverkarens godkända monteringsanvisning när det gäller användning av förseglingsmaterial. Där framgår hur och var de olika förseglingsdetaljerna ska användas.


Förseglingsmaterial ska vara märkta och vara möjliga att identifiera som tillhörande aktuellt system vid tätskiktsapplicering. Förseglingar ska vara märkta direkt på materialet.


6.3.1 Väggar Förseglingar ska utföras vid: Massivväggar I hörn, övergång mellan olika material, eller skarvar mellan element samt övergång mellan tätskikt på golv och vägg. Skivväggar Väggvinklar, hörn och skivskarvar.


6.3.2 Dörröppning och fönster Dörrkarm/tröskel ska vara i liv med underlaget för tätskikt. Se figur 11. Tröskel alternativt blindtröskel och karm ska vara monterade innan tät- skikt appliceras. Om så inte är fallet ska detta noteras som en avvikelse i Kvalitetsdokumentet.


Försegling mot tröskel eller blindtröskel ska ske genom uppvik av tät- skikt och tillhörande försegling mot tröskeln minst till nivå för färdigt golv, se figur 13.


Uppvikets överkant vid dörröppningen ska vara minst 20 mm över tät- skiktets horisontella nivå vid golvbrunnsflänsen.


Om dörr eller fönster är placerad i våtzon 1 ska tätskikt dras ut på karm för att på så sätt skydda väggskivans kant, se figur 12.


Vid en öppen spalt kan eventuellt försegling utföras utan att ilagas. Detta förutsätter att förseglingen kan överbrygga spalten utan fäste bakåt. Se materialleverantörens monteringsanvisning.


Förseglingens utbredning på karmen avgörs i det enskilda fallet av ut föraren/materialleverantören.


Vid golv/väggvinkeln ska försegling alltid utföras kontinuerligt mellan tröskel, karm och vägg oavsett placering i rummet.


6.3.3 Rör Samtliga rörgenomföringar ska förseglas i hela våtrummet. Kontrollera alltid i monteringsanvisningen för rörsystemet hur försegling ska utföras.


6.3.4 Anslutningar mot kopplings-/fördelarskåp, box för inbyggda blandare och inbyggnadsblandare För anslutning mot kopplings-/fördelarskåp, inbyggnadsblandare och liknande ska vald tillverkare/leverantör redovisa monteringsanvis- ningar. Tätskiktsleverantör ska redovisa godkända tätskiktssystem och förseglingar som är kompatibel med aktuell detalj.


6.4 övergång mellan olika tätskiktssystem Vid övergång från tätskiktssystem av typ VTvF på väggar i våtzon 1, till VTv i våtzon 2, ska båda systemen vara av samma fabrikat.  Utförande av överlapp/övergång mellan systemen ska ske enligt tätskiktstillverka- rens monteringsanvisning.


6.5 övergång till tätskikt ämnat för annat ytmaterial övergång mellan tätskikt av olika typer ska ske på sådant sätt att läckage inte kan uppstå i överlappen mellan tätskikten.


Den yta som inte kläs eller beläggs med keramik omfattas inte av före- liggande branschregler i någon del. Samordningsansvar regleras av avtal och inte av branschregler.


6.5.1 Anslutning mellan plastmatta på golv och keramik på vägg Plastmattans uppvik ska förseglas enligt det godkända systemets monteringsanvisning. överkanten på plastmattans uppvik ska spacklas ut minst 350 mm så att underlaget för keramikens tätskikt är jämnt. över- lapp mellan plastmatta och keramiskt tätskikt ska vara minst 30 mm.


6.5.2 Anslutning mellan keramiska och målade ytor överlapp mellan målat tätskikt och tätskikt för keramik utförs genom att de olika tätskikten överlappas med minst 30 mm. Både horisontellt och vertikalt.


FIGUR 18. Anslutning till plastmatta. Anslutningen ska göras med ett överlapp med minst 30 mm tätskikt ut på plastmattan bakom keramiken. Från golvet upp till nederkant keramik ska det vara minst 80 mm synlig plastmatta.


FIGUR 19. Anslutning till målat tätskiktssystem. Anslutningen till det målade VT-systemet ska göras med ett överlapp med minst 30 mm tätskikt ut från  keramiken.


FIGUR 20. Tak målat före plattsättning. När taket är nedmålat på vägg kan tätskiktet avslutas 50 mm från taket, för att undvika nedsmutsning av taket.


FIGUR 21. Tak målat efter plattsättning. När taket inte är målat innan plattsättning bör tätskiktet avslutas så nära taket som möjligt men kan avslutas max 50 mm från taket.


6.6 Tätskikt vid WC-stol med inbyggd spolcistern Tätskikt ska vara obrutet bakom och under WC-inklädnader, se figur 22 och 23. Den dolda bottenytan ska ha läckageindikeringsutlopp vid lägsta punkt så att eventuellt utläckande vatten blir synligt. Vid inbyggnad i vägg ska den dolda bottenytan ha lutning mot våtrummet.


Alternativt kan specifik anordning för läckageavledning enligt leveran- törens beskrivning användas.


\"Tätskiktsarbetet ska utföras enligt tillverkarens godkända monterings- anvisning. Tätskiktssystem och monteringsanvisning ska vara god- kända av Byggkeramikrådet. Monteringsanvisningen ska vara märkt med logotypen \"Vattentäta våtrum\", vilket visar att tätskiktssystem och tillhörande monteringsanvisning är godkända av Byggkeramikrådet. Monterings anvisningen ska vara uppdaterad och aktuell i enlighet med kraven i BBV. De godkända systemens monteringsanvisningar finns att ladda ner på www.bkr.se/godkanda-system.\"


FIGUR 22. Tätskikt bakom inbyggd WC. Tätskikt ska finnas på golv och vägg bakom den inbyggda spolcisternen. Klinker på golv ska finnas under inbyggna- den. Kontrollera med tätskiktsleverantören om eventuell keramik bakom spolcisternen.


FIGUR 23. Tätskikt bakom inbyggd WC i vägg. Tätskikt ska finnas under och bakom den inbyggda spol- cisternen. Eventuellt läckage vid armaturen ska rinna ut till våtrummet.


8.1 Fästmassa Fästmassa/fästmassor i tätskiktssystem ska uppfylla kraven enligt gäl- lande standard, vara provade enligt reglernas krav, ingå i tätskikts- tillverkarens godkända system, vara för ändamålet rekommenderade samt vara angivna i monteringsanvisningen.


Val av fästmassa ska göras med hänsyn tagen till vald platta och under- laget, i enlighet med anvisningar från keramikleverantör och tätskikts- tillverkare. Fästmassan ska vara applicerad i sådan mängd och på sådant sätt att full vidhäftning uppnås.


För att säkerställa keramikens vidhäftning även vid tryck- och skjuv- laster som uppstår vid krympning och andra rörelser, måste tillräcklig mängd fästmassa appliceras. Både avseende tjocklek och täckningsgrad.


8.2 Keramiska plattor Kakel- och klinkerplattor ska vara av första sortering samt uppfylla kraven enligt gällande standard. Om golvvärme finns installerad ska de keramiska plattorna ha en vattenabsorption på max 6 %.


8.3 Fogmassor Fogmassor ingår inte i det godkända tätskiktssystemet.


Fogmassa ska vara avsedd för den valda plattan samt uppfylla kraven i gällande standard.


Cementbundna fogmassor kan ges olika tekniska egenskaper genom polymermodifiering. Rådgör med leverantören om lämplig fogmassa för de aktuella förutsättningarna. Vid arbeten med mosaik, speciellt glas- mosaik eller annat genomsynligt material, måste särskild hänsyn tas vid val av fogmassa. Följ alltid anvisningar från tillverkare/leverantör.


8.4 Mjukfogar Byggtekniska rörelsefogar utförs normalt i ytskiktet vid material- övergångar i underlaget och i nyproduktion där risk finns för rörelser i detsamma.


För rörelsefogar i ytskiktet ska fogmassa avsedd för mjukfogning i våtutrymmen användas.


Mjukfogning bör bland annat normalt utföras: ■ i hörn och vinklar där underlaget på båda sidor är betong, gjuten mindre än ett år före plattsättning ■ i nyproduktion då risk för rörelser i underlaget kan väntas. Till  exempel vid väggvinklar då skivkonstruktion möter betong- vägg, eller skivkonstruktion möter skivkonstruktion. ■ vid övergång till andra material i väggar såsom dörrkarm/foder, fönsterkarm/foder och tröskel. I dessa fall ska en övermålningsbar mjukfog användas. ■ i tak/väggvinklar. I takvinkel ska en övermålningsbar mjuk- fog användas. Silikon ska inte användas då den försvårar målningsarbetet.


Mjukfogning ska inte utföras: ■ i underkant av keramisk väggbeklädnad som överlappar uppvik av plastmatta på golv ■ vid fog mellan keramiska golvplattor och golvbrunnens klinkerram


Vid eftermonteringar där hål ska borras igenom tätskikt, måste tätning ske i tätskiktsnivån. Skruvinfästningar med plugg ska förseglas enligt tätskiktstillverkarens monteringsanvisning. Skruvinfästningar ska endast göras i massiv konstruktion, såsom betong, murverk, träregel, kortling eller annan av konstruktör beskriven särskild konstruktions- detalj.


Det vanligaste är att hålet fylls med tätningsmassa före plugg/skruv, så att massan tätar mot tätskiktet bakom keramiken enligt figur 24 och 25.


Andra särskilda konstruktionsdetaljer: ■ Limsystem har utvecklats till att numera kunna ersätta alla skruv- infästningar i våtrum. ■ Det finns också specialpluggar som är provade enligt internationella provmetoder och som tätar effektivt. ■ Den så kallade Våtrumsinnerväggen är en projekterad konstruktion vars beskrivning finns tillgänglig på olika branschorganisationers hemsidor. Under förutsättning att monteringsanvisningen följs noga, kan tyngre saker monteras utan läckageproblem.


Nedan följer en förteckning över de standarder som det finns hänvis- ning till i reglerna. Av dessa framgår de minimikrav som ställs på det enskilda materialets egenskaper inom Europa. Standardernas versioner är de som gällde vid tidpunkten för publicering av föreliggande bransch- regler. Efter revidering av standard gäller den senaste utgivna standar- den. Samtliga standarder kan beställas från www.sis.se.


Fästmassor för keramiska plattor. Krav, utvärdering av överens- stämmelse, klassifikation och beteckning. SVENSK STANDARD SS-EN 12004-1:2017


Fästmassor för keramiska plattor. Provningsmetoder. SVENSK STANDARD 12004-2:2017


Grout for tiles – Requirements, evaluation of conformity, classification and designation. SVENSK STANDARD SS-EN 13888:2009


Keramiska plattor – Definitioner, klassificering, egenskaper, bedömning av överensstämmelse och märkning. SVENSK STANDARD SS-EN 14411:2016


Golvmaterial – Avjämnings- och beläggningsmassor baserade på cement, gips, magnesit, bitumen eller härdplaster – Egenskaper och krav. SVENSK STANDARD SS-EN 13813


Avlopp – Brunnar för byggnader. Del 1: Golvbrunnar med vattenlås med minst 50 mm vattenlåsdjup. SVENSK STANDARD SS-EN 1253-1:2015


Avlopp – Brunnar för byggnader. Del 2: Takbrunnar och golvbrunnar utan luktlås. SVENSK STANDARD SS-EN 1253-2:2015


Gipsbindemedel och gipsbaserad puts – Del 1: Definitioner och krav. SVENSK STANDARD SS-EN 13279-1:2008


Spånskivor – specifikationer. SVENSK STANDARD SS-EN 312:2010


ånggenomgångsmotstånd Värdet på ånggenomgångsmotstånd beräknar man fram enligt standard SS-EN ISO 12572:2016. I Sverige används av tradition värdet för ång- genomgångsmotstånd utryckt i s/m (sekunder per meter).


Klimatskyddet är dessa byggnadsdelars väsentligaste funktion men de är även av stort intresse och värde när det gäller den arkitektoniska gestaltningen.


Fasaderna och takets form och kulör ska tillsammans skapa en helhet. Inte minst fasaderna men även taket visar genom sin utformning vad som inryms i byggnaden. Det går ofta att utläsa om byggnaden inrymmer en skola, kontor eller bostäder.


Taket och fasaderna utsätts för stor yttre och inre påverkan vilket måste beaktas vid såväl materialval som utformning.


I detta kapitel behandlas den påverkan som taket och fasaderna utsätts för och på vilket sätt detta kan beaktas vid i första hand projekteringen.


Bild 1:1. Yttertaket och ytterväggarna ska förutom för att ge skydd mot i första hand klimatisk påverkan även ge byggnaderna ett ansikte. Foto: Torbjörn Osterling.


Påverkan på yttertak och fasader sker främst genom:


nederbörd vind sol och värme, UV-strålning, temperaturpåverkan, rörelser luftföroreningar mekanisk påverkan alkalisk avrinning Taket kan utsättas för mekanisk påverkan i samband med underhåll och skötsel, till exempel snöskottning och en fasad kan utsättas för åverkan eller skadegörelse.


Påverkan kan även ske inifrån på grund av fukt, främst genom konvektion och kondensation samt även byggfukt.


Utformningen av yttertaket och ytterväggarna ska tillsammans med material och detaljlösningar dimensioneras med hänsyn till de förväntade belastningar som kan uppstå på grund av väder och vind samt även i övrigt de laster som ﬁnns i konstruktionen, till exempel egentyngd. Ett låglutande tak kan få nedböjningar som leder till att avvattning inte kan ske som avsetts. Utöver rent tekniska och konstruktiva aspekter måste även utseendemässiga krav beaktas. Material som ska användas måste ha god härdighet med hänsyn till byggnadens livslängd.


Med hänsyn till ökade krav på bland annat energihushållning har såväl yttertaken som ytterväggarna blivit allt mer komplexa. Tidigare kunde i vissa fall alla funktioner klaras i en homogen konstruktion eller i ett skikt. I dag består dessa byggnadsdelar ofta av ﬂera olika skikt men kan också bestå av en mera sammanhållen konstruktion. Detta kan ge komplicerade förhållanden när det gäller inte minst fukt- och värmeisolering. Hänsyn måste också tas till vind- och temperaturvariationer. Temperaturvariationerna kan ge upphov dels till rörelser dels till tryckskillnader som påverkar fuktmekanismerna.


Bild 1:2. Tak och fasader ska utföras med material som är härdiga mot förekommande miljöpåverkan samtidigt som de ska kunna underhållas. Foto: Torbjörn Osterling.


Figur 1:1. Yttertak och ytterväggar utsätts för många olika typer av påverkan. Illustration: Hans Sandqvist, Bildinformation i älvsjö AB.


Yttertaket och ytterväggarna påverkas av vatten och fukt utifrån, främst genom regn.


Smältvatten från snö och is kan via olämpligt eller fel utformade detaljer och otätheter i taktäckningen ledas in i takkonstruktionen och vidare ner i underliggande utrymmen. Detsamma gäller också felaktigt utformade fasader.


För att få en uppfattning om vilka nederbördsmängder ett tak kan utsättas för kan uppgifter fås från SMHI. Nederbördsmängden uttrycks som höjden i mm av det vattenskikt som skulle ha bildats på en plan, horisontal yta.


Nederbördsmängderna varierar både tidsmässigt och geograﬁskt. Sommaren ger de största nederbördsmängderna medan nederbördstiden är längst i december – januari. Sommartid på eftermiddagen sker de kortvariga intensiva skyfallen. Största årsregnsmängderna inträffar i Sverige på västkusten. Det är också där som de kraftigaste skyfallen sker.


Nederbörden uppvisar lokalt stora variationer, framför allt i bergstrakter men också inom ﬂackare områden. Redan mindre kullar, höjder eller skogspartier kan ge upphov till variationer. Stadsområden ger ökade regnmängder. Vid olika undersökningar har det påvisats ökningar av årsnederbörden med 5 – 10 % i städer jämfört med omgivande landsbygd.


Påverkan av nederbörd blir störst i kombination med blåst. Regndroppar kan föras med vinden in genom otätheter vid takfot, taknock, krön eller anslutningar till högre väggar eller andra detaljer där det ﬁnns hål eller springor.


\"När det både regnar och blåser faller regndropparna snett mot en byggnad. Om vindhastigheten är större än fallhastigheten hos regndropparna innebär det att en vertikal yta kan bli mer \"regnbelastad\" än en horisontal yta. Slagregnsmängden är med andra ord beroende av dels nederbördsmängden dels vindhastigheten. Uppgifter om nederbördsmängder per månad och per år och samhörande värden avseende slagregn vid vindriktning från olika väderstreck ges bland annat i \"Klimatdata för Sverige\", Byggforskningens skrift T2:1972 eller \"Fukthandboken\".\"


Undersökningar och erfarenheter har visat att slagregn är vanligast vid kusten i för vind utsatta lägen och att slagregnet i Syd- och Mellansverige oftast träffar från söder eller sydväst.


\"I utsatta lägen och under ogynnsamma förutsättningar kan vatten driva uppåt längs ett yttertak även om det har en kraftig lutning. Om det blåser mot skarvar i en taktäckning som inte är täta ﬁnns risk för att vatten kan tränga in. Det kan i sin tur innebära att \"taktäckningen\" måste bestå av två skikt. Ett exempel på detta är takpannetak. Under takpannorna måste det ﬁnnas ett vattenavledande underlagstak eftersom överlappen mellan pannorna inte kan göras täta mot vatten. Vid en fasad av plåt måste behovet av luftning och dränering beaktas.\"


Den lokala påverkan på en byggnad som slagregnet kan orsaka, ställer särskilda krav på detaljutformningen inte minst detaljer på ett yttertak men även ytterväggen. Mätningar har visat att de största slagregnsmängderna träffar husets takfot och hörn. Gavelfasaderna är dessutom ofta mera utsatta än långfasaderna. Ett långt taksprång kan skydda den underliggande fasaden.


Zon Fri slagregnsmängd, mm årsmedelvärdeHögsta dygnsvärde 1 150 30 2 300 45


Figur 1:2. Olämplig utformning av taket kan leda till att vatten rinner in i huset i stället för bort från huset. Illustration: Hans Sandqvist.


Figur 1:3. Zonindelning för fritt slagregn i utsatt läge. Källa: Fukthandboken.


Figur 1:4. De största slagregns- mängderna träffar takfot och hörn på en byggnad. Illustration: Torbjörn Osterling.


3 450 55 4 550 70 5 100 – 400 lokalt beroende Tabell 1:1. Zonindelning för fritt slagregn i utsatt läge


Uppgifter om nederbördsmängder samt förekomsten av slagregn kan användas för att dimensionera takavvattningssystemet med avseende på såväl dimensioner på stuprör som placering av brunnar och bräddavlopp.


För att yttertaket ska få en god funktion när det gäller skydd mot regn är det viktigt att avvattningssystemet är dimensionerat så att det kan ta hand om de vattenmängder som kan uppträda. Brunnar och avlopp måste vara rätt dimensionerade och placerade. Olämpligt placerade brunnar på låglutande tak medför lätt kvarstående vatten.


I Sverige dimensioneras i regel dagvattensystemen för ett5-årsregn med 10 minuters varaktighet. Som ett schablonvärde för tak med mindre area än 10 000 m 2 brukar också ofta användas en regnintensitet på 0,013 l/sm 2 . I SS 824031 ﬁnns anvisningar för dimensionering av såväl invändiga som utvändiga stuprör samt hängrännor. I AMA Hus 21 ﬁnns också rekommendationer om val av dimensioner av hängrännor och stuprör. Vid invändig takavvattning anges att det inte bör vara mer än 12 m mellan brunnarna samt att varje brunn inte ska avvattna mer än cirka 225 m 2 . Med hänsyn till stomsystem och risken för nedböjningar av exempelvis snö och is kan det i vissa fall ﬁnnas skäl att ha mindre avstånd än 12 m mellan brunnarna.


Undantagsvis inträffar dock regn som har en intensitet som överstiger angivna värden.


även om det angivna schablonvärdet är något överdimensionerat är det viktigt att beakta risken för att rännor och rör delvis kan vara igensatta av skräp eller smuts. Vintertid kan det också inträffa att stuprören sätts igen av is.


Vid invändig takavvattning är det viktigt att det ﬁnns bräddavlopp vid eventuella stopp i stuprören. Med antagandet enligt schablonintensiteten rekommenderas att bräddavloppet ska kunna svälja minst tre gånger det beräknade ﬂödet.


Om ett tak ansluter till en högre yttervägg är det också viktigt att ta hänsyn till den ökade mängd nederbörd som kan hamna på taket vid slagregn. De anslutande takfallen får genom anslutningen till de högre delarna avbördningsarean ökad motsvarande fasadens höjd och den slagvinkel som regnet kan ha. Detta måste beaktas när ﬂödena till brunnar eller rör ska dimensioneras.


Figur 1:5. Ett långt taksprång kan skydda underliggande fasad. Illustration: Torbjörn Osterling.


Figur 1:6. Vid slagregn mot en vägg ovanför ett tak måste den ökade nederbördsmängden beaktas vid dimensionering av ﬂöden mot brunnar och rör. ökningen beror av fasadhöjd och slagvinkel. Illustration: Torbjörn Osterling.


Snö kan när den lägger sig på ett tak medföra avsevärda belastningar på yttertakskonstruktionerna.


Eftersom snön är hygroskopisk kan vid blidväder densiteten vara i det närmaste den samma som för vatten. På vissa ställen kan snöﬁckor uppstå som leder till lastkoncentrationer som måste beaktas vid dimensioneringen av bärverket för taket.


Hur mycket snö som kan samlas på ett tak beror främst på var i landet byggnaden är belägen men även takmaterialet – friktionen – och takutformningen har betydelse.


Snölasten kan beräknas med hjälp av Eurokod SS-EN 1991-1-3 och tillhörande tillämpningsregler (EKS) från Boverket.


Generellt gäller att tak med lutningen 20 – 30° samlar mer snö än tak som lutar mer respektive mindre. Att snön inte fastnar lika lätt på ett brant tak är ganska naturligt. Däremot kan det tyckas konstigare att ett ﬂackare tak skulle få en mindre last. På ett låglutande tak blåser snön av även vid relativt låg vindhastighet, förutsatt att det inte ﬁnns höga krön, uppbyggnader och liknande där snöﬁckor kan bildas. På ett lutande tak ﬁnns ofta en läsida där snö samlas. Det innebär också att dimensioneringen av ett tak måste ske för såväl en variabel som en bunden last. Vid ﬂera rader snörasskydd på ett brant tak ökar snömängden.


Eftersom snöﬂingor har avsevärt lägre fallhastighet än regndroppar kan de hålla sig svävande i luften och följa med luftströmmarna. Därigenom har yrsnö möjlighet att tränga in i en byggnad genom otätheter, springor och ventilationsöppningar.


När snön på taket smälter kan den komma i glidning och skada huvar, stosar, hängrännor med mera. När snö glider av taket kan den också orsaka personskador. Snörasskydd och även snöglidhinder kan förhindra att stora sjok snö faller ner från taket. Infästningarna av dessa anordningarna kan komma att utsättas för avsevärda krafter vid snöras, vilket måste beaktas vid dimensioneringen. Dåliga infästningar kan leda till skador på taktäckning och underliggande konstruktioner.


I SS 831335 ﬁnns rekommendationer som kan användas för att beräkna snölastens påverkan på ett snörasskydd. Se också kapitel 7, Snöbelastning.


I vissa fall kan det uppstå is på taket till exempel vid väderomslag eller där det ﬁnns kvarstående vatten. Ett islager som utsätts för ytterligare temperatursänkning spricker lätt på grund av sin höga längdutvidgningskoefﬁcient. Om isen är fastfrusen i tätskiktet kan sprickrörelserna leda till att skjuvkrafter i värsta fall sliter sönder tätskiktet. Detta sker dock inte vid taktäckningar med plåt.


Ett problem som kan uppstå i samband med snösmältning är att det bildas istappar vid takfoten. Istapparna kan innebära att takfoten och underliggande fasad utsätts för fuktpåkänningar.


Isbildningen har ﬂera orsaker och istappar kan bildas både på branta tak och på låglutande tak. Snön på taket kan smälta på grund av solstrålning och/eller värmeläckage underifrån. Smältvattnet kan frysa till is – och istappar – vid takfoten som kan vara kallare än taket i övrigt. Avlopp och stuprör kan ligga i skugga vilket innebär att det kan bildas isvallar som leder till att det sker en uppdämning av vatten på taket.


Figur 1:7. En list under taksprånget kan minska risken för att yrsnö tränger in på vinden. Illustration: Torbjörn Osterling.


Bild 1:3. Istappar vid takfot är ett tecken på att det kan ﬁnnas värmeläckage. Istapparna kan ramla ner och skada såväl människor som egendom. Foto: Torbjörn Osterling.


Figur 1:8. Istappar vid takfot bildas på branta tak på den sidan som vetter mot solen, i synnerhet om takavvattningen ligger i skugga. På låglutande tak kan istappar även bildas på skuggsidan.


Istappar som bildas på grund av solstrålning sker vanligast på våren men också vid andra tillfällen till exempel vid kraftiga väderomslag och blidväder under vintern.


Istappar som bildas på grund av värmeläckage inifrån sker först när snötäcket blivit så tjockt att det bildar ett isolerande lager på taket. Smältpunkten ﬂyttas då upp i snön och smältning kan ske.


Orsaker till värmeläckage kan vara för dålig värmeisolering men även bero på bristfällig ventilation samt otätheter som innebär att varm luft inifrån läcker ut.


System för takavvattningen, takfoten samt takets värmeisolering och typ av ventilation är faktorer som måste beaktas för att undvika skadlig isbildning på ett tak.


Branta och kalla tak kan ha utvändiga kalla avlopp Varma tak, takterrasser och liknande ska ha varma avlopp Flacka tak – såväl varma som kalla – bör ha varma avlopp. Det är inte alltid lätt att dra en exakt gräns mellan vilka tak som kan betraktas som kalla respektive varma och det ﬁnns även mellankonstruktioner som innebär att det i varje enskilt fall krävs en bedömning av vad som är den fukttekniskt bästa lösningen.


Många gånger används en värmekabel i rännan och/eller stupröret som en lösning på problemet. Det är viktigt att klarlägga orsakerna till isbildningen och först därefter vidta åtgärder. Om det ﬁnns stort värmeläckage upp till vinden är det viktigare att förbättra tätningen i vindsbjälklaget samt förbättra isoleringen än att lägga en värmekabel i rännan.


Hagel är en form av nederbörd som sällan leder till några problem i Sverige. Stora hagelkorn kan vid en kraftig hagelskur leda till att intrycksmärken bildas i en plåt. Det är dock inte möjligt att förutse eller uppskatta denna risk och därigenom ta hänsyn till detta vid val av material eller utformningen av ett tak eller en fasad.


Bild 1:4. Isbildning vid takfot kan till viss del förhindras med värmekabel men det är viktigt att i första hand utforma taket på ett sådant sätt att inte is bildas. Foto: Torbjörn Osterling.


Påkänningar på grund av vind hör till de mest frekventa belastningarna på ett yttertak eller en fasad. påverkningarna varierar med hänsyn till bland annat byggnadens:


utformning höjd placering i landet placering i terrängen Kännedom om vindbelastningarna krävs för dimensionering av infästningar av taktäckningar och fasadbeklädnader.


Vind som blåser mot en byggnad förorsakar ett övertryck på lovartssidan och ett undertryck på byggnadens övriga sidor. Om vinden blåser rakt mot byggnaden uppstår det högsta övertrycket på lovartssidans mittparti och lägre tryck längre ut mot hörnen. På läsidan uppstår de största undertrycken vid fasadens hörn och övre del. Olika anblåsningsriktningar, turbulens, byggnadens geometriska utformning och omgivningens topograﬁ kan förändra tryckfördelningen.


\"I kapitel 7 \"Infästning av plåt i olika underlag\" redovisas närmare på vilket sätt vindlasten kan bestämmas samt hur detta påverkar infästningarna av plåt på ett tak eller en fasad. Viktiga hjälpmedel är också SS-EN 1991-1-3 och SS-EN 1991-1-4.\"


Taktäckningar och väggbeklädnader av plåt medför inte att risken för blixtnedslag ökar.


Tvärtom kan plåtens förmåga att leda elektricitet utnyttjas i en byggnads åskskyddsanläggning. Plåtens åskskyddande förmåga har studerats vid Institutet för högspänningsforskning i Uppsala. För utformningen av en åskskyddsanläggning ﬁnns särskilda regler och plåttillverkarna har också särskilda anvisningar för hur plåt får och kan användas som tak- och nedledarsystem.


Blixtfrekvensen som anger antalet blixtar mot mark per 100 km 2 redovisas i olika sammanhang. I Sverige är sannolikheten för att en byggnad ska träffas av en blixt låg. Inverkande faktorer är förutom blixtfrekvensen, byggnadens och omgivningens utformning. I tabell 1:2 redovisas den sannolika tiden mellan två blixtnedslag i en och samma byggnad.


Blixtarnas urladdning kan medföra olika typer av skador. Om blixturladdningen träffar en metalledare kan så mycket värme utvecklas att metallen smälter. Vid inslagspunkten kan det vid tunn plåt brännas hål.


Proﬁlerad plåt kan användas som takledare och uppfångare om överlappen skarvas utan tätningsband. Prov på aluminiumplåt som tätats med tätningsfett har visat sig fungera utan att det uppstår gnistbildning i överlappen. Trapetsproﬁlerad plåt på vägg kan på motsvarande sätt fungera som nedledare. Som allmän rekommendation anges att avståndet mellan tak och mark – där nedledaren sammankopplas med jordledaren – inte bör överstiga 20 m. Plåttjockleken bör vara minst 0,6 mm.


Falsad och sömsvetsad plåt kan också användas som uppfångare och takledarsystem. Falserna utgör uppfångare och det har erfarenhetsmässigt visat sig att gnistbildningen i falserna är ringa. Vid sömsvetsad rostfri stålplåt har gnistbildning inte kunnat påvisas.


Med hänsyn till att taktäckningarna görs av tunn plåt är det viktigt att kontrollera taktäckningen efter ett blixtnedslag eftersom det kan ha skett en genombränning av plåten.


Byggnadens höjd, h (m) Byggnadens area, A (m 2 ) Södra Sverige, t (år) Mellersta Sverige, t (år) Norra Sverige, t (år) 0 – 20 200 60 100 200 0 – 20 2 000 30 50 100 20 – 40 200 30 50 100 20 – 40 2 000 20 30 60 Tabell 1:2. Den sannolika tiden (t) mellan två blixtnedslag i en och samma byggnad med hänsyn tagen till byggnadens höjd (h) och byggnadsarea (A) Träffytan är beräknad för en blixtström I = 25 kA. Källa: Elinstallatören 2 och 4/1978.


Ett tak eller en fasad kan utsättas för stora temperaturväxlingar vilket ger upphov till spänningar och rörelser.


Höga temperaturer kan också påskynda nedbrytningen av ett material och i första hand då organiska färger och beläggningar.


Temperaturväxlingarna kan variera dels under året dels under ett enskilt dygn. I första hand taket och i viss mån fasaden måste utformas med tanke på att det kan vara skillnad i temperatur mellan ytteryta och underliggande konstruktion. Temperaturen på utsidan beror på ﬂera olika faktorer, främst lufttemperatur, solinstrålningens intensitet, vindhastighet, värmekapacitet och värmemotstånd hos taket respektive väggen samt ytans förmåga att absorbera och avleda värmen.


\"I kapitel 8 \"Rörelser och rörelsefogar\" redovisas ingående vilka temperaturskillnader som kan uppstå på en plåtyta samt hur detta ska beaktas. I kapitel 13 \"Målning\" ﬁnns vidare information om på vilket sätt höga temperaturer påverkar ett färgskikt.\"


UV-strålningen ingår som en del i solens strålningsspektrum och utgör 1 – 7 % av den totala strålningsintensiteten.


Förhållanden i atmosfären, till exempel vattenånga, luftföroreningar och ozonhalt, kan påverka strålningsintensiteten.


UV-strålningen påverkar färger och beläggningar på plåt som får glansförlust, förlorar färgintensitet, förändrar kulörmed mera. UV-strålningen är den åldrande faktor som, ofta i kombination med andra klimatfaktorer och luftföroreningar har den största betydelsen för nedbrytningen av organiska material.


Genom olika tillsatser av UV-stabilisatorer kan en högre UV-härdighet erhållas. Den kortvågiga UV-strålningen kan bryta ner ﬂera av de vanliga förbindningarna som förekommer i polymerer och problemet är väl beskriven i facklitteraturen på detta område. De förändringar som sker med beläggningar på plåt är i huvudsak av estetisk karaktär men nedbrytningen kan på sikt leda till pigmentförlust. Detta i sin tur leder till att beläggningen bryts ned och så småningom kan metallytan exponeras.


Höga temperaturer som är en naturlig följd av solinstrålning innebär att nedbrytningsreaktionerna hos en färg eller beläggning ökar. Konsekvenserna av detta är att beläggningar som exponeras mot söder och väster utsätts för snabbare nedbrytning än de som exponeras mot öster och norr.


\"Uppgifter om antal soltimmar på en viss ort kan erhållas av SMHI. Uppgifter ﬁnns även i \"Klimatdata för Sverige\", Byggforskningens skrift T2:1972.\"


\"I kapitel 3 \"Plåtmaterial i kretsloppet\" samt kapitel 13 \"Målning\" behandlas även nedbrytning av färger och beläggningar. Vidare redovisas i dessa kapitel ingående vilka typer av stabilisatorer som används i färgbeläggningar samt hur dessa har förändrats av inte minst miljöskäl.\"


Bild 1:5. Kulörförändringar på färger och beläggningar beror till stor del på UV- strålning. På detta tak har det legat en stege som skymt solen. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 1:6. Kraftigt nerbruten Plastisol i förstoring. Nedbrytningen beror till stor del på UV- strålningen.


Figur 1:9. Schematisk skiss av nedbrytningsförloppet hos ett färgskikt. Källa: BFR Rapport R14:1977.


Avrinning från exempelvis paneler av vissa ädelträsorter är alkalisk och kan påverka zink- eller aluminiumzink-metalliserad stålplåt, zink, aluminium samt metallicbeläggning. Den alkaliska avrinningen kan svärta dessa metaller och metallicskikt.De ädelträsorter som kan påverka metallytorna och färgbelagd metallicyta är:


Ek äkta kastanj Björk Douglasgran ångad europeisk bok Okoume eller gaboon Röd ceder Teak


\"ämnen och då främst \"föroreningar\" i luft och vatten – nederbörd – kan på olika sätt påverka en fasadbeklädnad eller en taktäckning.\"


\"I dessa sammanhang används ofta begreppet \"aggressiv miljö\" för att ange graden av den påverkan som kan uppstå. När det gäller beläggningar och metaller kan dessa brytas ner, korrodera eller på annat sätt lösas upp eller lakas ur av till exempel svaveldioxid, klorider och sulfater.\"


även andra typer av föroreningar som fågelträck, fuktsamlande smuts och alger kan innebära att en beläggning eller en metall kan angripas.


För att klassiﬁcera olika klimatfaktorers påverkan inte minst för uppkomsten av korrosion på stål används en indelning i korrosivitetsklasser enligt SS-EN ISO 12944- 2. Se tabell 1:3.


Klasserna för atmosfärens korrosivitet betecknas enligt SS-EN ISO 12944-2 med klasserna C1, C2, C3, C4, C5-I och C5-M. C5-Iavser industriell miljö och C5-Mavser marin miljö. I tabell 1:3 redovisas även exempel på miljöer som anses typiska för respektive korrosivitetsklass.


Generellt gäller att för taktäckningar och väggbeklädnader är det klasserna C2 – C5 som kan vara aktuella.


Det är värt att notera att indelningen i korrosivitetsklasser i huvudsak görs för att bedöma behovet av rostskydd på en stålkonstruktion men används även som grund för val av korrosionsskydd på plåt. Allmänt gäller att korrosivitetsklasserna relativt väl anses stämma med korrosionshastigheten på zink och stål förorsakade av främst svaveldioxidföroreningar och klorider.


För nedbrytning och förändring av färgskikt och beläggningar inverkar andra faktorer som inte inryms i ovanstående klassiﬁcering. Ett exempel på detta är UV-strålningen. En annan parameter är våttiden, det vill säga den tid under vilken en yta är fuktig. Sot och damm som fastnar på en plåtyta kan innebära att fukt binds under en längre tid än vad som är fallet för en icke smutsad yta. De lokala variationerna kan således vara betydligt mera avgörande än vad som framgår av den relativt grova indelning som korrosivitetsklasserna innebär.


\"I kapitel 2 \"Plåtmaterial, egenskaper\" , redovisas på vilket sätt olika metaller korroderar. Korrosion och luftföroreningar behandlas även i kapitel 3 \"Plåtmaterial i kretsloppet\" .\"


\"I kapitel 7 \"Infästning av plåt i olika underlag\" ﬁnns även kommentarer angående korrosivitetsklasserna enligt SS-EN ISO 12944-2.\"


\"De polymerer som används i färgbeläggningar på plåt är vanligen resistenta mot angrepp av mikroorganismer. Vissa typer av pigment eller mjukgörare kan dock bli utsatta för biologiskt angrepp. Detta leder till försprödning eller missfärgning av färgen eller beläggningen. Det är dock svårt att avgöra om nedbrytningen sker genom \"naturlig\" åldring eller genom angrepp av mikroorganismer. Det senare måste anses vara sällan förekommande och därför inte av någon avgörande betydelse för en färgbeläggnings härdighet på ett tak eller en fasad.\"


Bild 1:7. Om inte ränndalen görs ren från skräp är risken stor att det snabbt börjar växa både växter och svampar. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 1:8. Fågelträck påskyndar nedbrytning av färg och beläggning på plåten. Stora mängder kan också leda till att metallen korroderar. Dessutom kan ansamlingen av fåglar vara sådan att det även är ett hygieniskt problem. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 1:9. På det här taket kan det vara svårt att komma upp under den tid som äggen ruvas. Foto: Torbjörn Osterling.


Alger och svampar kan växa på såväl fasadbeklädnader som taktäckningar. Algerna hämtar näring från damm, smuts eller andra avlagringar som kan ﬁnnas på plåten.


Generellt gäller att svamp- och algpåväxt är sällan förekommande. När det förekommer beror det oftast på eftersatt underhåll.


Fågelträck kan lokalt leda till att korrosionen och/eller nedbrytningen påskyndas. Där det är stora problem med fåglar bör därför åtgärder vidtas för att begränsa problemen. Detta kan antingen göras med skydd av olika slag som gör det svårt för fåglarna att landa. Det ﬁnns också särskilda produkter som kan läggas ut på bleck, lister och liknande som inverkar avskräckande på fåglarna.


Tabell 1:3. Korrosivitetsklasser enligt SS-EN ISO 12944-2.


Bild 1:10. Spända pianotrådar i en fönsternisch kan vara ett effektivt sätt att undvika duvslag på fönsterblecket eller i nischen. Det ﬁnns även band med uppstående pinnar eller taggar som fungerar på motsvarande sätt som pianotråden. Fåglarna får svårt att landa. Foto: Torbjörn Osterling.


Under de senaste åren har i olika sammanhang uppmärksammats problem med omvänd ångtransport i ytterväggar.


Detta har företrädesvis noterats vid skalmurar som utsatts för slagregn och därefter värmts upp av starkt solsken. Detta har gett fuktsamling på ångspärrens utsida, något som i sin tur förorsakat fukt- och mögelskador i ytterväggen.


Motsvarande fenomen kan även uppstå i yttertak över ishallar som är i bruk under sommaren. Inne i hallen och uppe vid hallens tak är det sådana temperaturförhållanden att kondens kan falla ut på ång-/lufttätningen beroende på typ av tak, isolering och detaljutförande.


En fasad kan utsättas för mekanisk påverkan genom till exempel vandalisering eller påkörning. Ett yttertak kan skadas vid skötsel och underhåll om detta sker på ett olämpligt sätt.


Vissa tak måste skottas för att undvika att snö rasar av taket och skadar personer eller egendom.


\"När taket är täckt med plåt är det viktigt att snöskottningen sker på rätt sätt dels från arbetsmiljösynpunkt dels med tanke på risken för att takmaterialet kan skadas. Det kan vara svårt att helt komma ifrån att det blir repor vid snöskottning. Vid kommande underhåll är det därför väsentligt att bättringsmåla dessa skador i färgen eller beläggningen. I kapitel 13 \"Målning\" , ﬁnns förslag på lämpliga metoder för underhållsmålning av plåt.\"


Ett tak kan också utsättas för mekaniska påkänningar i form av gångtraﬁk. Antenner, räcken med mera som sätts upp i efterhand monteras inte sällan på ett sådant sätt att tätskiktet skadas. Om det ﬁnns installationer eller utrustningar på ett tak som kräver regelbunden tillsyn ska man redan när taket projekteras se till att det byggs lämpliga gångbryggor och/eller landgångar som kan användas för gångtraﬁk.


Figur 1:10. Sköter Du taket på samma sätt som bilen? Illustration: Hans Sandqvist, Bildinformation i älvsjö AB.


Fasader kan bli utsatta för vandalisering. En plåtbeklädnad kan relativt lätt bucklas eller på annat sätt skadas om det inte ﬁnns ett stumt och heltäckande underlag bakom plåten.


För att undvika dessa i många fall helt onödiga skador bör det övervägas om det ﬁnns något lämpligt sätt på vilket fasaden kan skyddas. I utsatta lägen kan den nedersta delen av fasaden utföras med en sockel som inte lika lätt kan skadas. Med hänsyn till miljö och omgivning kan naturligtvis åtgärderna variera. En fasad på en skola är mera utsatt än en fasad på ett bostadshus.


\"En annan typ av åverkan som kan ske är \"olämpligt\" underhåll. Fel rengöringsmetod eller ett felaktigt rengöringsmedel kan medföra att plåten repas eller att färg, ytbeläggning eller någon annan ytbehandling skadas. Det är därför viktigt att ta del av de underhållsinstruktioner som alla plåttillverkare har och som ska ingå i skötselinstruktionen för byggnaden.\"


I anslutning till portar, garageinfarter, lastkajer, ramper och liknade ﬁnns stor risk att fasaden kan skadas genom påkörning av fordon.


\"även en cykel som ställs mot en fasad kan ge mindre skador. Vid dessa \"utsatta\" delar av fasaden är det nödvändigt att sätta upp påkörningskydd eller helt avstå från material som kan tryckas in eller skadas på annat sätt.\"


Bild 1:10. Vid utsatta lägen är det nödvändigt att skydda fasaden med påkörningskydd. Foto: Torbjörn Osterling.


Yttertaket och ytterväggen kan utsättas för påverkan inifrån och då främst på grund av fukt.


Fukten i inomhusluften strävar mot en utjämning med utomhusluften. Detta kan ske genom diffusion eller konvektion. För diffusionen gäller att det är skillnaden mellan ånghalten utomhus och inomhus som är orsaken. Vid konvektion är det lufttrycks- och temperaturskillnader som är drivkraften. För en fasadbeklädnad eller taktäckning av plåt kan fukten inifrån leda till att plåten angrips på baksidan om konstruktionen är olämplig. Korrosion på undersidan av en plåt kan under ogynnsamma förhållanden gå snabbare än den som kan ske på utsidan av plåten. Kondens som fäller ut på baksidan av en plåt kan också orsaka andra skador genom att kondensatet kan droppa ner i takkonstruktionen eller rinna in i väggen.


Luftfukt inomhus förekommer i ångform och kommer från verksamheter (tvätt, dusch) och människor (andning).


Skillnader i ånghalt i olika delar av en konstruktion är avgörande för i vilken riktning ångtransporten sker. ångtransporten sker från en högre till en lägre ånghalt.


Temperatur (°C) Mättnadsånghalt (g/m 3 )


ånghalten som betecknas v (g/m 3 ) är ett mått på den mängd vattenånga som ﬁnns i luften. Detta gäller även luft i olika materials porer.


Den största mängd vattenånga som luften kan innehålla vid en viss temperatur kallas mättnadsånghalt, betecknas vs (g/m 3 ).


Relativa fuktigheten (RF) används som uttryck för ett aktuellt fukttillstånd. RF är kvoten av ånghalten (v) och mättnadsånghalten (vs) vid aktuell temperatur.


Med hjälp av RF och temperatur kan risken för fuktangrepp på grund av kondensation bedömas.


Kondens uppstår när ånghalten är lika med eller överstiger mättnadsånghalten vid aktuell temperatur.


Hur mycket vattenånga ﬁnns i luften? Vid vilken temperatur föreligger risk för kondens? Ur föregående tabell kan vi se att vs = 17.28 g/m 3


Med hjälp av tabellverk för mättnadsånghalt kan konstateras att kondensrisk uppstår vid lägre temperaturer än 12.8 °C.


Figur 1:11. Samband mellan mättnadsånghalt och temperatur. Källa: Fukthandboken.


Figur 1:12. Samband mellan temperatur, ånghalt och relativ fuktighet. Källa: Fukthandboken.


Figur 1:13. Samband mellan temperatur, ånghalt och relativ fuktighet. Källa: Fukthandboken.


I utomhusluften varierar ånghalten över året. På vintern kan den vara 2 – 4 g/m 3 . Sommartid, när avdunstningen är stor, kan ånghalten uppgå till 7 – 10 g/m 3 . Temperaturvariationerna över året ger effekten att RF är lägre på sommaren än på vintern. I beräkningssammanhang antas att RF är 85 % på vintern och 70 % på sommaren.


Fukttillskott i inneluften kommer från människor, tvätt, matlagning, dusch mm.


Fukttillskottet beror på vårt beteende och våra vanor inomhus men också på ventilationen. Vid mätning och beräkning av skillnad i ånghalt ute och inne brukar skillnaden, det vill sägafukttillskottet, normalt vara 2 – 4 g/m 3 .


I en takkonstruktion kan kondensation ske inne i konstruktionen eller som ytkondens på takets insida.


Eftersom det är skillnaden mellan ånghalterna som är drivkraften för diffusionen går det att beräkningsmässigt bestämma om det föreligger risk för kondens inne i en takkonstruktion. Diffusionsriktningen i ett färdigt hus – då byggfukten torkat – är normalt inifrån och ut.


ånga som är på väg ut genom ett tak kyls och kan nå den temperatur då mättnadsånghalten uppnås. Vatten som då fälls ut kan ge fukt- och mögelangrepp.


Det vanligaste sättet att förhindra skadlig diffusion genom yttertaket är att ånggenomgångsmotståndet hos de olika materialen är större på insidan än mot utsidan.


\"ånggenomgångsmotståndet anger hur stort motstånd mot ångtransport ett materialskikt har. Uppgifter om ånggenomgångsmotståndet för olika material kan bland annat hämtas ur \"Fukthandboken\".\"


En begränsad kondensation inne i en yttervägg kan tillåtas under förutsättning att kondensatet kan avledas/dräneras bort eller om fukten kan magasineras för att avdunsta när temperatur och fuktförhållanden ändras. Detsamma gäller även på undersidan av ett yttertak.


\"Risken för kondens kan kontrolleras genom en beräkning av ånghaltsfördelningen genom ytterväggen. Uppgifter om hur en sådan beräkning kan göras ﬁnns bland annat i \"Fukthandboken\".\"


I ett yttertak kan kondens inträffa trots att såväl tätskikt som lufttätning är täta.


Orsaken till detta är att ytan kan få en temperatur som är lägre än mättnadstemperaturen för den omgivande luften. Avgörande för om ytkondens kan inträffa är temperaturen och luftens ånghalt.


Daggpunkten är den lägsta temperatur som fuktig luft kan anta utan att fukt fälls ut i form av kondens.


I vissa fall kan takytans temperatur bli upp till 10° lägre än lufttemperaturen. Om kondens uppstår under ﬂera kalla nätter i rad utan att det blir varmt på dagarna kan det leda till att ett relativt tjockt lager is bildas. När det sedan blir varmare smälter isen som kan ge stora vattenmängder trots att yttertaket till synes kan vara felfritt.


Ytkondens på insidan av yttertaket kan även uppstå då det ligger snö på taket samtidigt som det är varmt ute.


\"Problem med ytkondens inträffar mest på plåt som inte ligger på ett vattenavledande underlag eftersom det inte ﬁnns något material på undersidan som kan absorbera fukten under en tid. En underlagsspont kan tillfälligt ta upp viss mängd fukt som sedan kan avdunsta när fuktförhållandena blir annorlunda. I kapitel 6 \"Underlag för plåt\" behandlas bland annat på vilket sätt en trapetsproﬁlerad plåt kan förses med kondensbeläggning.\"


Kriteriet för att ytkondensation på insidan av ett yttertak inte ska inträffa kan sättas som: T s > T sat i där T s = yttemperatur T sat i = daggpunkt för aktuell fuktig inomhusluft.


Bild 1:11. Kondens på undersidan av en taktäckning beror ofta på konvektion genom att fuktig varm luft tränger igenom från insidan av konstruktionen. Foto: Torbjörn Ostreling.


Figur 1:14. Vid en kall vinternatt kan yttertaket bli kallare än den omgivande luften. Fukten om ﬁnns i luften inne på vinden kan kondensera på takets insida och ge både vattendropp och isbildning. Illustration: Torbjörn Osterling.


Figur 1:15. Kondens kan uppstå när taket fortfarande är kallt men luften är varm. Illustration: Torbjörn Osterling.


Vattenånga kan förutom genom diffusion även transporteras med luftrörelser, konvektion.


Det är normalt en mindre del vattenånga som diffunderar upp genom taket och den orsakar sällan så stora problem som konvektionen.


Konvektionen drivs av de lufttrycksskillnader som uppstår av temperaturskillnader och vindpåkänningar samt ventilationssystemen. Rörelsen går från högt till lågt lufttryck. När konvektionen går från ett varmt till ett kallt utrymme ﬁnns risk för kondens när den varma och fuktiga luften kyls ner.


Luftströmmar genom ett tak eller en yttervägg kan uppstå vid otäta byggnadsdelar, hål och olika typer av genomföringar. Dessutom ﬁnns i regel ett övertryck inomhus i husets övre delar som ökar risken för fuktkonvektion i första hand genom yttertaket. övertrycket kan förstärkas genom dåligt injusterade ventilationssystem samt vindpåverkan på huset. I byggnader med hög fuktbelastning inomhus ökar naturligtvis risken för att varm fuktig luft ska tränga upp genom taket.


Att beräkningsmässigt fastställa hur stort luftﬂödet blir genom ett yttertak eller en yttervägg på grund av konvektion är relativt svårt men går att göra med de teorier som tillämpas inom strömningsläran. Eftersom den drivande faktorn bakom konvektionen är skillnader i tryck är det också ﬂera faktorer som kan variera och samverka med varandra vilket måste beaktas vid en fuktberäkning.


Det går dock att med förenklade metoder beräkna – och visa – att det lokalt vid otätheter kan tränga igenom stora fuktmängder i jämförelse med vad som kan ske genom material eller diffusion. En slutsats man kan dra av detta är att det enda och bästa sättet att förhindra konvektion upp genom ett yttertak eller ut genom en yttervägg är att se till att det ﬁnns en lufttät konstruktion på insidan av taket respektive väggen.


Sammanfattningsvis beträffande konvektion genom material gäller att det vid lufttäta material – trä, betong ed – sker genom springor och hål medan det vid öppna material – till exempel mineralull kan förekomma dels i materialet dels genom springor och hål.


Figur 1:16. Vindpåverkan på ett hus med tryck på lovartsidan och sug på övriga sidor. Vindpåverkan liksom dåligt injusterade ventilationssystem samt övertryck inomhus är bland annat faktorer som påverkar risken för konvektion. Illustration: Torbjörn Osterling.


Figur 1:17. Vid otätheter i vindsbjälklag eller en homogen takkonstruktion kan konvektion leda till att varm fuktig luft tränger upp genom konstruktionen och kondenserar på undersidan av yttertaket. Illustration: Torbjörn Osterling.


Figur 1:18. Relativ jämförelse mellan fuktﬂöden genom material respektive springor samt genom diffusion. Illustration: Torbjörn Osterling.


Byggfukt är det överskott av vatten som ﬁnns i material vid tillverkning eller leverans och den fukt som tillkommer under byggnadstiden – till exempel i betong eller genom nederbörd – och som ska torka ut innan fuktinnehållet i byggnaden är i jämvikt med omgivningen.


Byggfukt som ﬁnns i olika byggnadsdelar måste ges tillfälle att torka ut innan täta ytskikt monteras.


Betong och lättbetong är exempel på material som innehåller mycket bygg-fukt och som i ett bjälklag eller en stomme behöver lång tid för att torka ut.


Genom att välja material med små vattenmängder samt använda väderskydd under byggnadstiden kan byggfukten minskas.


Plastﬁlm, tjocka färgskikt, plastbeklädnader och andra täta skikt ska inte monteras förrän fukttillståndet ligger under den gräns där inte materialet påverkas. Täta skikt kan också förhindra uttorkning.


Byggfukten måste kunna torka ut åtminstone åt ett håll. Torktiden fördubblas dock vid ensidig torkning jämfört med tvåsidig.


Uttorkningen av byggfukt kan ta lång tid och är olika för olika material.


material konstruktion omgivande miljö Vindsbjälklag av betong eller lättbetong måste normalt hindras från att torkas ut på ett sådant sätt att byggfukten går upp i takisoleringen. Detta görs normalt genom att lägga en polyetenﬁlm på överytan, vilket då också för med sig att all uttorkning kommer att ske nedåt. Ytmaterial på insidan måste då väljas med hänsyn till detta för att betongen eller lättbetongen ska få möjlighet att torka ut.


För vissa typer av takkonstruktioner måste fuktmekaniken för inbyggd fukt beaktas eftersom det kan uppstå situationer då det inte ﬁnns möjligheter för uttorkning. Dessutom kan inbyggd fukt vandra mellan in- och utsida på en konstruktion beroende på årstid, vilket kan orsaka skador.


För en 150 mm tjock betongvägg med utanpåliggande isolering och skalmur kan det ta upp till 10 – 15 månader innan jämviktstillstånd uppnås. För ytterväggar i brukstillstånd går det att förutsätta 40 – 85 % RF beroende på årstid och närhet till insida respektive utsida. Bakom en fasadbeklädnad av plåt kan det i vissa fall vara 100 % RF.


Med ett materials fuktkänslighet menas hur det på olika sätt kan påverkas av fukt. Materialtillverkare anger ofta kritiskt RF för sina material.


För yttertak och fasader är det främst trä- och träbaserade material i underlaget eller bärverket som vid hög RF kan påverkas. För ett och samma material kan det ﬁnnas olika kritiska fukttillstånd. Vid trä är gränsen för mögel drygt 70 % och cirka 60 % RF är gränsen för acceptabel svällning.


Figur 1:19. Byggfukt kan ge risk för kondens vid uttorkning. Illustration: Torbjörn Osterling.


Tabell 1:5. Risk för tillväxt av röt- och mögelsvampar i trä. Temperatur över + 5°C.


Vid användning av plåt på tak och fasader är det nödvändigt att ta hänsyn till de påverkningar som dessa byggnadsdelar kan utsättas för.


Yttre påverkan av till exempel regn eller snö kan vid olämplig utformning av taket och/eller fasaden leda till fuktskador. Den yttre miljön är också en viktig parameter för val av material med hänsyn till livslängd och förväntat underhåll.


Yttertak eller fasader med täckningar respektive beklädnader med plåt, vare sig den är plan eller proﬁlerad, har förutsättningar att fungera under lång tid. Beroende på estetiska önskemål samt läge och yttre miljö ﬁnns ﬂera material som vart och ett eller i kombination med varandra kan användas. Plåt är ett hållbart material som är lätt att underhålla och som dessutom är kretsloppsvänligt genom att metallen kan återanvändas till i det närmaste 100 %.


Tak och fasader är de byggnadsdelar som utsätts för de ﬂesta och mest skiftande påkänningarna.


Klimatskyddet är takets och fasadens väsentligaste funktion. De ska skydda byggnaden och dess innehåll från sol, vind och nederbörd. Isoleringen i tak och väggar ska hindra värmeavgång vid kallt uteklimat och i vissa fall även skydda mot för höga temperaturer.


Påverkan på tak- och fasadmaterial sker främst genom:


nederbörd vind sol och värme, UV-strålning, temperaturpåverkan, rörelser luftföroreningar mekanisk påverkan Påverkan kan även ske inifrån på grund av fukt, främst genom konvektiva luftrörelser som leder till kondensation samt även byggfukt.


Taket kan utsättas för mekanisk påverkan i samband med underhåll och skötsel. En fasad kan också utsättas för mekaniska skador i form av åverkan.


Utformningen av taket och fasaden tillsammans med material och detaljlösningar måste dimensioneras med hänsyn till de belastningar som kan uppstå på grund av klimatiska förhållanden även i övriga uppträdande laster.


De synliga resultaten av denna påverkan på olika plåtmaterial är i huvudsak korrosion, och på belagda ytor kulörnedsättning och glansförändringar. De faktorer som påverkar uppkomsten av korrosion är lika för alla material, men deras betydelse varierar.


Färger (organiska material) bryts ner huvudsakligen av UV-strålning, höga temperaturer (sol), fukt (lång våttid) och luftföroreningar.


\"Påverkan på tak och fasader behandlas närmare i kapitel 1, \"Påverkan på tak och fasader\" . Korrosion behandlas även i kapitel 3, \"Plåtmaterial i kretsloppet\" .\"


Plåt som byggnadsmaterial har gamla traditioner. Exempel på utföranden från 1500- och 1600-talen förekommer, men det var under 1800- och 1900-talen som plåt blev ett allmänt förekommande material främst då som takmaterial, men även som beklädnadsmaterial på fasader. Från början användes plåt för att materialet ansågs exklusivt.


Mansardtaket som blev populärt under senare delen av 1700-talet innebar en ökad användning av plåt. Utvecklingen mot låglutande tak innebar att plåt av rent tekniska skäl – täthet mot vatten – valdes som takmaterial. I städerna bidrog kraven på obrännbar taktäckning att plåt lades på taken.


Plåten har spelat en stor historisk roll genom att många betydelsefulla byggnader beklätts med plåt, i första hand med kopparplåt som med sin patinerade yta i många städer i Europa dominerar stadsbilden.


1900-talets första hälft innebar stora förändringar på plåtvalsningens område. Stordrift och massproduktion ställde nya krav. Den kontinuerliga bandvalsningen i varmt tillstånd infördes. Den manuella hanteringen av materialet ersattes med automatiska processer. I Sverige började automatiska produktionslinjer att användas omkring år


Bild 2:1. Tak och fasader utsätts för stora påverkningar av utomhusklimat och miljö vilket ställer krav på material med goda egenskaper. Plåt är ett material som är väl lämpat för användning som såväl taktäckning som fasadbeklädnad. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:2. Plåt som tak- och fasadmaterial ger stora möjligheter till varierad utformning. I förgrunden ett tak med färgbelagd förzinkad stålplåt och i bakgrunden sömsvetsad rostfri stålplåt som både fasadbeklädnad och taktäckning. Foto: Torbjörn Osterling.


1940. I dag har den högt automatiserade bandvalsningen helt ersatt de äldre plåtvalsningsmetoderna. Plåt tillverkas av olika material i ﬂera kvaliteter anpassade till användningsområde och monteringsmetod. En plåt som ska falsas ska till exempel vara mjuk och följsam medan en plåt som ska användas för kassetter eller paneler bör vara mera styv.


Bandvalsad industriellt färgbelagd plåt är också utgångsmaterial för den proﬁlerade plåten som har blivit ett av de mest använda plåtmaterialen under de senaste tjugo åren. Trapetsproﬁlerad plåt kan göras av olika kvaliteter med hänsyn till proﬁltyp och krav på bärighet. Plåttakpannor har blivit ett komplement till takpannor av tegel och betong på inte minst enbostadshus.


\"Bandvalsad plåt har påverkat utvecklingen inom det traditionella byggnadsplåtslageriet. Nya arbetsmetoder och hjälpmedel har utvecklats för såväl plåtbearbetning som montering. I kapitel 9 \"Bearbetning och formning\" redovisas olika typer av hjälpmedel som används vid bland annat falsning och formning av plåt.\"


De för plåtbeklädnad vanligaste metallerna är:


stål med en beläggning av zink stål med en beläggning av aluminium-zink aluminium rostfritt stål koppar titanzink Bly används även i viss utsträckning vid renovering av kulturhistoriska byggnader där det redan ﬁnns blyplåt. övrig användning av blyplåt bör begränsas av miljöskäl. Blyarbete är kringgärdat med rigorösa säkerhets- och hygienregler. (AFS 2005:6)


Mässing/Tombak liksom emaljerad stålplåt används enbart till kassetter.


Stålplåt och aluminiumplåt kan färgbeläggas industriellt. Rostfri stålplåt färgbeläggs industriellt för särskilda ändamål. Titanzinkplåt, kopparplåt och rostfri stålplåt kan erhållas med olika ytbehandlingar.


Plåt tillverkas och levereras i varierande storlek och utförande, i huvudsak i följande former:


plan plåt proﬁlerad plåt kassetter/paneler Plan plåt – används för falsade skiv- eller bandtäckningar respektive beklädnader samt för utföranden av detaljer, lister, beslagning av krön och liknande. Plan plåt levereras som formatplåt eller som band i rullar. Plåt i rullar är normalt utgångsmaterialet vid tillverkning av proﬁlerad plåt, takpannor, kassetter och paneler.


Proﬁlerad plåt – förekommer i ett stort antal proﬁlformer med olika proﬁlgeometri. Den levereras i olika bredder och längder beroende på proﬁlutformning, plåttjocklek och hanterbarhet. Plåtlängder upp till 18 m förekommer. Dubbelproﬁlerad plåt – plåt som proﬁlerats i två mot varandra vinkelräta riktningar – ﬁnns även.


Kassetter och paneler – tillverkas av alla förekommande plåtmaterial. De framställs huvudsakligen på två sätt:


Bild 2:3. Förzinkad stålplåt som tidigare byggplatsmålades men numera färgbeläggs industriellt är ett vanligt takmaterial. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:4. Plåttakpannor används främst på enbostadshus i stället för takpannor av tegel eller betong. Foto: SSAB Tunnplåt AB.


Stålplåt har använts i Sverige sedan 1500-talet. Plåten är ett bra tak- och fasadmaterial som dock måste skyddas mot korrosion.


Med rätt korrosionsskydd och rätt underhåll kan stålplåten behålla sina goda egenskaper under lång tid. Det ﬁnns exempel på byggnader i Sverige med tak av stålplåt från 1800- talet som fortfarande är i gott skick.


Att måla plåten med oljefärger var i början den vanligaste metoden att skydda stålplåten mot korrosion. I mitten av 1800-talet utvecklades tekniken att metallisera stålplåten med zink. Det skedde till en början genom att järnplåtar doppades ner i ett hett zinkbad. Temperaturen i zinkgrytan styrde skikttjockleken som oftast blev ojämn. Detta kan också ses på tak som är täckta med pannplåt där zinkskiktet ﬂäckvis helt eller delvis har korroderat bort.


I dag metalliseras stålplåten i kontinuerliga produktionslinjer som gör det möjligt att hålla en jämn tjocklek på metallskiktet. Genom att metallisera stålplåten förenas stålplåtens hållfasthetsegenskaper med metalliseringens motståndskraft mot korrosion. Metalliseringen består idag oftast av zink men legeringar av aluminium-zink (AlZn) eller zink-aluminium-magnesium (ZnAlMg) förekommer också.


Grundmaterial för framställning av metalliserad plåt är kallvalsad tunnplåt i band.


Metalliserad stålplåt för falsning är 0,6 mm tjock. Plåt ﬁnns med olika bredd och hårdhet. Proﬁlerad zinkmetalliserad stålplåt tillverkas av 0,4 – 1,52 mm tjock plåt. För konstruktionsändamål ﬁnns plåt upp till 3,0 mm tjocklek.


Beroende på användningsområde ﬁnns metalliserad stålplåt med olika hårdhet. För arbeten som kräver handfalsning används en mjuk plåt, så kallad plåtslagerikvalitet. Sträckgränsen på denna plåt är ~ 180 N/mm 2 . Den mjuka plåtens fördel är att återfjädringen vid falsning är i det närmaste obeﬁntlig. Plåt av hårdare kvalitet används för tillverkning av proﬁlerad plåt och kassetter. Proﬁlerad plåt ﬁnns i olika kvaliteter och hållfasthetsegenskaper för att plåten ska kunna utnyttjas på ett så optimalt och ekonomiskt sätt som möjligt. Sträckgränsen på proﬁlerad plåt varierar vanligtvis mellan 250 – 350 N/mm 2 .


Denzinkmetalliseradestålplåten har inledningsvis en viss glans som fort mattas och plåten får en grå kulör.


För stålplåt till tak och fasader används två zinkviktsklasser: Z350 och Z275, vilket innebär att plåten är belagd med 350 respektive 275 gram zink per m 2 (båda sidor sammantaget). Detta motsvarar skikttjocklekar på cirka 25 respektive 20 μm. Z275 används huvudsakligen till färgbelagd proﬁlerad plåt och plåttakpannor medan Z350 används för plåt som ska falsas.


Med ledning av avfrätningsvärdena för zink går det att uppskatta livslängden hos en zinkmetalliserad plåt beroende på hur tjockt zinkskikt som ﬁnns på plåten. Zinkkorrosionen (zinkavfrätning) varierar med atmosfärstypen, årstid, väderlek mm. Zinkavfrätningen har följts under många år bland annat av Korrosionsinstitutet, vilket resulterat i vissa riktvärden för olika atmosfärstyper.


Som lägst kan avfrätningen uppskattas till 0,5 μm/år i ren luft. I stadsatmosfär brukar anges att zinkavfrätningen är 2,0 μm/år och i viss industrimiljö kan avfrätning upp till


Bild 2:5. Förzinkad och industriellt färgbelagd stålplåt är ett hållbart takmaterial. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:6. Enbart förzinkad plåt exponerad i Södertälje (ytterområde) i närmare 30 år. Lokalt korrosionsangrepp. Den ursprungliga tjockleksuppgiften (0,71) framgår. Detta visar att zinken ger ett gott korrosionsskydd. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:7. Snednocksbeslag av förzinkad byggplats- målad plåt på en renoverad 1700- talsbyggnad. Notera att ett mycket kort falsavstånd har använts för att inte bryta ett gammalt utseende. På 1700-talet fanns inte större plåtar att tillgå eftersom de smiddes för


10 μm/år förekomma. Stora lokala variationer ﬁnns emellertid. Under senare år har också noterats att zinkkorrosionen minskat som en följd av bland annat att svaveldioxidhalterna i atmosfären har minskat. I Stockholm har mätningar vid Vanadis visat på en minskning av korrosionen från 14 μm/år i slutet på 1970-talet till 4 μm/år i början på 1990-talet.


Livslängden på en zinkmetalliserad stålplåt blir i de allra ﬂesta fall för kort enbart med zink som ett korrosionsskydd, varför den plåten kompletteras med ytterligare någon form av skydd. Detta har tidigare gjorts med byggplatsmålning men har nu nästan uteslutande ersatts med en industriellt pålagd färgbeläggning.


Den zinkmetalliserade plåten utsätts i huvudsak för allmän korrosion vilket innebär att zinken korroderar relativt jämt över hela ytan.


Zinkbeläggningen har förutom att den ger stålplåten ett korrosionsskydd även en annan egenskap. Zinken ger stålplåten ett katodiskt skydd vid klippkanter och där det kan uppstå skador i zinkskiktet. När plåten utsätts för syre och fukt bildas ett bimetalliskt (galvaniskt) element med stål som katod och zink som anod. Anoden offrar sig och bildar korrosionsprodukter som begränsar en fortsatt snabb korrosion av stålet.


Längdutvidgningskoefﬁcienten för stål är 12 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att stål rör sig ~1,2 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Stålplåt har en densitet på 7,9 kg/dm 3 .


Figur 2:1. Zinkkorrosionen vid Vanadis, Stockholm. Källa: Nordic galvanizers.


Bild 2:8. Allmän korrosion är den vanligaste typen av korrosion på stålplåt. Galvanisk korrosion kan även uppstå liksom spaltkorrosion i falsar. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:9. Kyrktak täckt med förzinkad stålplåt som byggplatsmålats. Småplåtsformat har använts för att efterlikna ett äldre vanligt utseende på falsade järnplåtstak. Foto: Torbjörn Osterling.


Figur 2:2. Zinken ger ett katodiskt skydd av stålplåten. Illustration: SSAB Tunnplåt AB.


Att metallisera stålplåt med en legering av aluminium, zink och kisel i stället för med bara zink är en metod att ytterligare öka korrosionsskyddet på stålplåten.


Metoden har använts sedan mitten på 1970-talet i USA och Australien och sedan början på 1980- talet i Sverige.


Metallbeläggningen består av 55 % aluminium, 43,4 % zink och 1,6 % kisel (viktprocent).


Grundmaterialet för tillverkning av stålplåt metalliserad med aluminium – zink – kisel är detsamma som vid tillverkning av zinkmetalliserad stålplåt.


I Sverige används produktnamnet Aluzink för 55 % AlZn -plåt. 55 % AlZn -plåt används både i icke färgbelagt utförande och med färgbeläggning på samma sätt som zinkmetalliserad stålplåt.


Med hänsyn till olika krav på formbarhet och hållfasthet ﬁnns olika kvaliteter. Aluzink tillverkas med olika skikttjocklekar på metalliseringsskiktet som deﬁnieras genom viktklasser. Dessa anger minsta beläggningsvikt i g/m 2 dubbel sida.


I Sverige används två beläggningsklasser: AZ 185 och AZ 150.


AZ 185 används för all plåt som inte är färgbelagd samt för plan plåt (även färgbelagd) som ska falsas eller i övrigt bearbetas på monteringsplatsen.


AZ 150 används för proﬁlerad plåt och plåt som inte falsas på monteringsplatsen. För utförande i denna beläggningsklass gäller vidare att plåten bör förses med en minst 25 μm tjock färgbeläggning.


55 % AlZn -plåt kan bearbetas och användas på motsvarande sätt som zinkmetalliserad stålplåt, men det ﬁnns vissa begränsningar som enligt tillverkaren bör beaktas. Den kan erhållas i samma format och tjocklekar som den zinkmetalliserade plåten, vilket innebär att plan plåt för tak och fasader är 0,6 mm tjock. Proﬁlerad plåt ﬁnns i tjockare material.


55 % AlZn -plåt blir med tiden svart i vattengångar, ränndalar eller där vatten under en längre kan stå kvar. Färgförändringarna uppstår i huvudsak på tak och kan betraktas som en estetisk förändring utan betydelse för funktionen.


även språng och droppkanter kan missfärgas på grund av att vattendroppar kan hänga kvar en längre tid.


För att minska risken för missfärgning ges plåten en särskild skyddsbeläggning i samband med tillverkningen. Det är även vanligt att icke färgbelagd 55 % AlZn -plåt som ska användas som fönsterbleck eller lister folieras som ett skydd av plåten under monteringen. När arbetena är klara tas skyddsfolien bort.


Avrinning från vissa ädelträpaneler kan ge missfärgning på underliggande metalliserad plåt, zink och aluminium. Se Alkalisk missfärgning i kapitel 1.


I regnskyddade lägen – eller där kondens kan uppstå – ﬁnns risk för angrepp på både icke färgbelagd och färgbelagd 55 % AlZn -plåt. Icke färgbelagd 55 % AlZn -plåt blir gråaktig och det kan även bildas små korrosionskrustor på motsvarande sätt som på en


Bild 2:10. 55 % AlZn - plåt som taktäckning. Foto: SSAB Tunnplåt AB.


Bild 2:11. Färgbelagd 55 % AlZn-plåt som taktäckning och väggbeklädnad. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:12. 55 % AlZn - plåt som väggbeklädnad. Foto: Torbjörn Osterling.


Figur 2:3. Avfrätning på 55% AlZn respektive varmförzinkad plåt i marin miljö. Illustration: Torbjörn Osterling.


aluminiumplåt i regnskyddade lägen. Påverkan i regnskyddade lägen är störst i marin miljö på grund av förhöjda kloridhalter.


Plåt som bearbetas genom falsning utsätts för stora påfrestningar. Detta gäller såväl eventuell färgbeläggning som metallskikt oavsett om detta är av zink eller aluminium- zink-kisel. Vissa falsningsarbeten kräver bearbetning där materialet sträcks eller krymps. Det är därför oundvikligt att vissa detaljer efter bearbetning har märken efter verktyg. Färgbeläggning liksom metallskikt kan spricka. 55 % AlZn -plåt är i dessa avseenden något känsligare än zinkmetalliserad stålplåt. Vid upprepade återbockningar kan metallbeläggningen spricka. Varsamhet vid utförandet samt även anpassade verktyg minskar risken för att skador ska uppstå.


Det ﬁnns resultat från mer än 30 års utomhusprovningar där korrosionen på 55 % AlZn


-plåt har jämförts med korrosionen på zinkmetalliserad plåt. I Sverige har motsvarande undersökningar pågått under mer än 20 år. Avfrätningsvärden framgår av ﬁgur 2:3. Av korrosionsskäl behöver 55 % AlZn i regel inte målas.


Vid 55 % AlZn -plåt är det, liksom vid aluminiumplåt, risk för bimetallisk (galvanisk) korrosion vid kontakt med ädlare metaller, till exempel koppar. Vatten som innehåller koppar, måste därför förhindras att rinna ner på eller komma i kontakt med 55 % AlZn - plåt. Kraftiga angrepp kan uppträda redan inom 1-2 år. Särskilt bör risken medrinnande vattenfrån eller kontakt med koppar, bitumen, kalk, järn- eller kopparvitriol samt tryckimpregneratvirke beaktas.


Materialfakta för stålplåt metalliserad med aluminium-zink-kisel


Längdutvidgningskoefﬁcienten för stål är 12 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att stål rör sig ~1,2 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Stålplåt har en densitet på 7,9 kg/dm 3 .


Rostfria stål är ett samlingsbegrepp för ett antal stålsorter som genom olika legeringstillsatser har god korrosionshärdighet.


Kännetecknande för de rostfria stålen är att de har en, i förhållande till icke rostfria stål, hög kromhalt. Kromhalten för rostfria stål är minst 11 %.


Det var i början av 1910-talet som tekniken att legera stål med krom utvecklades. Den rostfria stålplåten har tack vare dess goda korrosionshärdighet kommit till användning som främst taktäckning men även fasadbeklädnad. Ett tidigt exempel på rostfri fasadbeklädnad är Chrysler Building i New York som uppfördes 1929. Ett senare mycket uppmärksammat objekt är Twin Towers i Kuala Lumpur.


Flera olika rostfria stål med speciﬁka egenskaper ﬁnns. Egenskaperna bestäms huvudsakligen av stålens kemiska sammansättning ochstruktur.


För fasadbeklädnader och taktäckningar används plåt som tillverkas av austenitiska stål. De vanligaste stålsorterna är stål 1.4307, 1.4401 eller 1.4404 enligt SS-EN 10 088-4:2009. I mer korrosiv miljö används 1.4432 enligt SS-EN 10 088-4:2009.


Rostfri stålplåt har god formbarhet som medger falsning eller svetsning. (För tjockare plåt ﬁnns vissa begränsningar för bockning med små radier.) Den höga hållfastheten hos rostfria stål möjliggör att dessa kan användas till plåt med tjocklekar ner till 0,4 – 0,5 mm utan att korrosionshärdigheten eller härdigheten mot mekanisk påverkan försämras. Bandbredder upp till 1 500 mm förekommer. Kassetter tillverkas av plåt som har en tjocklek upp till 1,5 mm. Rostfri stålplåt kan även proﬁleras på motsvarande sätt som metalliserad stålplåt. Dessa produkter används i första hand i korrosiva industrimiljöer. eller där man har höga rengöringskrav, till exempel inom livsmedelsindustrin.


Den rostfria plåten går att ytbehandla på ﬂera sätt. Genom olika metoder att borsta och/eller slipa ytan är det möjligt att erhålla såväl matt som mycket blank yta. För tjockare plåtar till kassetter är det även möjligt att mönsterprägla ytan. Den rostfria plåten kan vid behov även färgbeläggas.


Kromtillsatsen är normalt över 18 % i de rostfria stål som används som byggmaterial. Tillsatsen medför att stålen passiveras i oxiderande miljö, till exempel vid exponering i atmosfären.


Passiveringen innebär att ett tunt, tätt och kromrikt oxidskikt bildas på ytan. Oxidskiktet skyddar stålet från korrosionsangrepp och repassiveras (självläker) om det på något sätt skadas, exempelvis genom repning.


Allmän korrosion – en över hela ytan likformig avfrätning – är mycket låg på de austenitiska rostfria stålen. Passiveringen – oxidhinnan – innebär ett mycket gott skydd i de miljöer som förekommer i Sverige eller vid kontakt med byggnadsmaterial som betong, tegel, bitumen och gips. Korrosionshärdigheten beror i första hand på materialets kemiska sammansättning men ökar även med ytﬁnheten på materialet. Ett varmvalsat material med en rå yta har ett sämre korrosionsmotstånd än ett blankglödgat material. Om materialet sitter regnskugga, till exempel under ett skärmtak där ingen nederbörd sköljer av ytorna med jämna mellanrum, ökar risken för korrosion. Detta gäller speciellt för kustnära miljöer. För att minimera risken för korrosion i en sådan miljö bör man välja material typ 1.4401 eller 1.4432med en ﬁn


Bild 2:13. Twin Towers i Kuala Lumpur har såväl tak som fasad täckt med plåt av rostfritt stål. Foto: Avesta Shefﬁeld AB.


Bild 2:14. Sömsvetsad rostfri stålplåt kan användas som taktäckning på tak med mycket låg lutning. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:15. Rostfri stålplåt som fasadbeklädnad. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:16. Blanka ytor förutsätter bra underlag och ett väl utfört monteringsarbete för att slutresultatet ska bli bra. Foto: Torbjörn Osterling.


yta. Ytﬁnheten på ett material anges med ett Ra-värde. Desto lägre Ra-värde, desto ﬁnare yta och bättre korrosionshärdighet.


Av olika korrosionsprovningar som utförts ﬁnns resultat som visar att havsatmosfär är mer aggressiv än stadsatmosfär. Stadsatmosfären innehåller visserligen svaveldioxid som medför att regn- och kondensvatten blir surt, men får dock sällan så lågt pH-värde att allmän korrosion uppstår på rostfria stål. Kloridhalten är också vanligtvis så låg att punktfrätning inte uppstår. Om närliggande markytor saltas under vintersäsongen ökar risken för allmän korrosion och punktfrätning.


I saltvattenrik havsatmosfär utsätts alla material mera kontinuerligt för salt. Indunstning efter regn, kondens medför därför att viss punktfrätning kan ske. För aggressiva miljöer ﬁnns speciellt utvecklade rostfria stål. Kontakta specialister hos materialleverantörer för mer information.


Rostfri stålplåt kan i regel kombineras med de ﬂesta andra förekommande byggnadsmaterial.Direkt kontakt mellan rostfri stålplåt och oädlare metaller bör dockundvikasgenom elektrisk isolering. I annat fall kan de oädlare metallerna angripas på grundav bimetallisk (galvanisk) korrosion. Korrosionsprodukter från oädla metaller kan också missfärgadet rostfria stålet vid olämplig utformning, till exempel om den rostfria stålplåten har enposition så att korrosionsprodukter från oädla metaller kan rinna dit.


Bearbetning av rostfri plåt ska helst separeras helt från bearbetning av andra oädlare metaller för att undvika missfärgning av den rostfria stålplåten.


Längdutvidgningskoefﬁcienten för austenitiska rostfria stål är 16 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att austenitiska rostfria stål rör sig 1,6 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C. Ferritiska (till exempel 1.4521) och duplexa (till exempel 1.4362) rostfria stål har längdutvidgningskoefﬁcienter på 10 respektive 13 x 10 -6 °C -1 .


Rostfritt stål har en densitet på ~ 7,9 kg/dm 3 .


Rosttrögt stål är ett stål som i första hand är legerat med koppar, krom, nickel och fosfor. Tunnare plåt av rosttrögt stål har i regel en förhöjd fosforhalt. Kännetecknande för rosttrögt stål är att det relativt snabbt bildas ett skyddande korrosionsskikt på ytan som ser rostig ut.


Rosttrögt stål utvecklades i USA i början av 1900-talet när man upptäckte att stål legerat med koppar motstod atmosfärisk korrosion bättre än vanligt stål. På 1930-talet utvecklade US-Steel de legeringar av rosttrögt stål så som vi känner dem idag. Man kallade legeringen Cor-ten.


Det lokala klimatet och tiden för klimatpåverkan påverkar ytans kulör. Kulörförändringen går från orangebrun via rödbrun till mörkt purpurbrun. Kulörförändringen kan inte påskyndas eftersom det skyddande patineringsskiktet utvecklas långsamt och under lång tid.


Rosttrögt stål är ett utmärkt konstruktionsstål med förbättrat motstånd mot atmosfärisk korrosion. Det är lämpligt till broar, skorstenar, stolpar med mera.


På senare år har intresset för rosttrögt stål som fasadmaterial ökat. Exempelvis fasader klädda med kasetter av cirka 1,5 mm tjock plåt. Ett exempel är Arkitekturskolan i Stockholm.


Materialet är formbart som vanligt stål. Det kan bockas och svetsas. Minsta bockningsradie är 2-3 x tjockleken.


Patineringen sker genom att ytan omväxlande utsätts för fukt och torka. Den kan ta ﬂera år. Därefter får man en mycket stabil yta som korroderar mycket långsamt. Processen kan pågå i upp till 10 år. Viktigt är dock att undvika horisontala ytor där vatten kan bli stående eller kapillärer där man kan få spaltkorrosion. Långa våttider bör undvikas. Intilliggande plåtar bör ha en distans på ett par mm.


Under patineringsprocessen bör man skydda omgivande material från missfärgning av rostvattnet från ytan. De material som lätt missfärgas är betong och puts, metalliserade ytor, tegel, sten och trä. Glas kan etsas av röstvatten från rosttrögt stål. Under en fasad bör man lämpligen ordna en singelbädd eller liknande i vilken rostvattnet kan droppa ner och som sedan kan bytas ut när processen upphört.


Fästdon bör vara av rostfritt stål med en tätningsbricka med EPDM-gummi.


Längdutvidgningskoefﬁcienten för rosttrögt stål är 16 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att rosttrögt stål rör sig 1,6 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Rosttrögt stål har en densitet på ~ 7,9 kg/dm 3 .


Figur 2:4. Det måste vara en spalt på ett par mm mellan plåtarna. Källa: SSAB.


Bild 2:17 Fästdonen ska vara av rostfritt stål. Foto: SSAB.


Bild 2:18 Flerfamiljshus i Stockholm byggt 2013. Foto: Okänd.


Bild 2:19. Arkitekthögskolan KTH, Stockholm. Foto: Okänd.


Emaljering tillhör en av världens äldsta ytbeläggningsmetoder.


Tekniken användes ursprungligen för att emaljera mindre föremål och det var först omkring 1900 som emaljerad plåt började användas som byggmaterial. Emaljering kan göras på olika metaller, till exempel gjutjärn, stål, koppar och aluminium.


Emalj består av kvarts, fältspat, titan och lera som mals samman med pigment och vatten till en slamma.


Som underlag till emaljerade kassetter används oftast en 1,5 mm tjock stålplåt med låg svavel- och kolhalt. Kassetterna som ska emaljeras begränsas i storlek till omkring 600 x 1 350 mm. De har invikta kanter och svetsade hörn. Eventuell håltagning eller annan bearbetning görs före emaljeringen.


Emaljeringen görs vanligen i två skikt. Först läggs en grundemalj genom att slamman sprutas påbåda sidorna. Kassetterna hängs därefter upp på ett band som passerar en ugn med ~ 820 °C. Därvid sker en kemisk/fysisk reaktion där slamman tränger in i stålet och grundemaljen bildas.


Därefter läggs en täckemalj på den synliga sidan. Täckemaljen kan även läggas på i ﬂera skikt beroende på hur tjock emalj som eftersträvas. Med täckemaljen kan praktiskt taget vilken kulör som helst åstadkommas. Dock inte röda och gula nyanser som innehåller kadmium. Skikttjocklekar på 200 – 400 μm förekommer.


Glansen hos en emaljerad plåt kan variera från matt till högblank och glansen är högre än hos en färgbelagd plåt av stål eller aluminium.


Den emaljerade plåten har en mycket hållbar yta och påverkas inte av luftföroreningar. Kulörbeständigheten är mycket god och emaljen påverkas inte av UV-strålningen.


Om emaljen skadas och den underliggande stålytan exponeras ﬁnns en stor risk för snabb korrosion eftersom metallen då är oskyddad. Oftast skadas endast täckemaljen och då uppstår ingen korrosion.


Emaljerad stålplåt har samma längdutvidgning som stålplåt.


Med en tjocklek på 1,5 mm har den emaljerade stålplåten en vikt av drygt 13 kg/m 3 .


Bild 2:20. Emaljerad plåt som fasadmaterial. Den emaljerade plåten har en hållbar yta och kulörhärdigheten är god. Foto: Torbjörn Osterling.


Aluminium är en relativt ung metall. Den framställdes första gången i början av 1800- talet.


I Europa började aluminium att användas som byggmaterial i slutet av 1800-talet och det ﬁnns exempel på taktäckningar från den tiden som fortfarande är intakta. I Sverige började aluminium att användas som byggnadsmaterial under 1930-talet. Som taktäcknings- och fasadmaterial ﬁck aluminium en mera allmän användning under 1950-talet. Ett vanligt användningsområde är olika typer av strängpressade proﬁler till fasadpartier, fönster och dörrar.


Aluminium har god korrosionshärdighet och kan ytbehandlas på ﬂera sätt.


De kvaliteter som används till taktäckningar och fasadbeklädnader är främst aluminium EN AW-3103, EN AW- 3105 respektive EN AW-4015 enligt SS-EN 485- 2:2009. även andra likvärdiga kvaliteter används. Aluminium är lätt att smälta om. Därför kan kvaliteter tillverkas av recirkulerad metall.


Aluminiumplåt levereras i olika hårdhetsgrad eller tillstånd. För täckningar och beklädnader som ska falsas gäller att tillståndet och egenskaperna måste vara anpassad för detta. Plåten ska ha en sådan formbarhet att den kan dubbelfalsas samtidigt som den måste ha tillräcklig hårdhet för att motstå mekanisk åverkan.


Plåt av aluminium levereras med tjocklekar på 0,7 – 1,5 i bredder upp till 1 250 mm. Till skiv- och bandtäckningar används 0,8 mm tjock aluminiumplåt med bandbredden 600 och 610 mm.


Proﬁlerad aluminiumplåt ﬁnns i ett stort antal proﬁltyper och proﬁlhöjder på 20 – 100 mm är vanliga. För tillverkning av den proﬁlerade plåten används 0,5 – 0,9 mm plåt som är hårdare än den plåt som falsas. Plåtlängderna överstiger sällan 6 m.


Kassetter tillverkas av 1,0 – 2,5 mm tjock plåt beroende på storlek och planhetskrav.


Metoder för ytbehandling av aluminiumplåt som används för byggändamål är främst anodisering och industriell färgbeläggning.