Anodisering är en elektrolytisk ytbehandlingsprocess som ger ett tjockare oxidskikt än det tunna oxidskikt som bildas på naturlig väg vid utomhusexponering. Vanliga skikttjocklekar vid anodisering är 5 – 25 μm. Genom anodiseringen får ytan god motståndskraft mot mekaniskt slitage samtidigt som det även går att infärga skiktet i olika kulörer. Det är företrädesvis kassetter, paneler och proﬁler som anodiseras och bearbetning ska inte ske efter anodiseringen bortsett från borrning, kapning eller motsvarande.


Eftersom aluminium har goda korrosionsegenskaper är det inte nödvändigt att skydda plåten ytterligare genom målning eller industriell färgbeläggning. Det är endast där vatten under en längre tid kan stå kvar som en skyddsbehandling erfordras. Målning på byggplats eller industriell färgbeläggning görs huvudsakligen av estetiska skäl.


Icke färgbelagd aluminiumplåt är till en början blank med en karaktäristisk metallyster. Efter en tids utomhusexponering mattas ytan och den blir mera grå i takt med att det bildas oxider på plåten. I industrimiljö blir ytan mörkt grå.


Bild 2:21. Färgbelagd aluminiumplåt som taktäckning.


Bild 2:22. Falsad aluminiumplåt som en skivtäckning på ett vattentorn. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:23. Icke färgbelagd aluminiumplåt får med tiden grå patina av de oxider som bildas på ytan. Bilden visar en byggnad i Höör som uppfördes i mitten av 1950-talet. Foto: Torbjörn Osterling.


Figur 2:5. Gropfrätning på aluminium i havs- respektive stadsatmosfär. Tillväxten avstannar med tiden.


Korrosionshärdigheten hos aluminiumplåt är mycket god. När aluminium exponeras i luft bildas spontant ett väl vidhäftande och hårt oxidskikt. Oxidskiktet är ~ 0,1 μm tjockt och transparent. Skiktet är mycket tätt och skyddar metallen mot vidare angrepp. Skadat skikt återbildas.


Oxidskiktet är stabilt i området pH 4 – 9. Det är också inom detta område som korrosion i övrigt sker vid exponering utomhus. Aluminium har erfarenhetsmässigt god korrosionshärdighet i SO 2 -förorenad atmosfär vilket framförs som en betydande egenskap i dessa miljöer.


Allmän korrosion förekommer inte på aluminiumplåt. Gropfrätning är den vanligaste korrosionstypen på aluminium som exponeras utomhus. Denna typ av angrepp medför att det på ytan punktvis bildas små runda frätgropar täckta av korrosionskrustor. Dessa består av aluminiumoxider och -hydroxider.


Beroende på miljön är angreppen störst de första åren för att med tiden minska. Detta beror på att krustorna ger ett visst skydd mot fortsatt korrosion. Det största frätdjupet i en enskild frätgrop överstiger sällan 100 – 150 μm efter 10 – 20 års exponering och påverkar inte plåtens hållfasthet eller andra egenskaper. Däremot kan ytan bli prickig och i smutsig atmosfär kan ytan även mörkna kraftigt inte minst på grund av att ytan blir mera smutssamlande.


I regnskyddade lägen under balkonger och andra utskjutande byggnadsdelar kan gropfrätningen bli kraftigare.


Störst påverkan ger kustklimat med kombination av fukt och saltstänk. I dessa lägen bör därför plåten med jämna mellanrum tvättas. Detta gäller inte minst entrépartier och liknande med anodiserad aluminiumplåt.


Andra typer av korrosion än gropfrätning kan förekomma på vissa aluminiumlegeringar och i särskilda miljöer.


Bimetallisk (galvanisk) korrosion uppträder som lokal korrosion vid sammanfogning av aluminiumplåt med en mer ädel metall. Bimetallisk korrosion ger i de ﬂesta fallen de allvarligaste korrosionsangreppen på aluminiumplåt. Angreppen kan helt undvikas med rätt utformade konstruktioner och detaljer.


Aluminium bör inte utsättas för kontakt med kalk, puts, betong eller liknande alkaliska produkter.


Längdutvidgningskoefﬁcienten för aluminium är 23 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att aluminium rör sig 2,3 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Aluminiumplåt har en densitet på~ 2,7 kg/dm 3 .


Bild 2:24. Aluminiumplåt har tack vare goda korrosionsegenskaper fått stor användning som fasad- och takmaterial. Aluminium används även för olika typer proﬁler till fönster- och dörrpartier.


Kopparplåt har lång tradition som byggmaterial i Sverige. Koppartak lär ha lagts redan under 1200-talet.


Efter att från början i första hand varit ett taktäckningsmaterial används kopparplåten även som fasadbeklädnad.


Koppar har god korrosionshärdighet och även ett mångskiftande ytutseende vilket gör att det är ett intressant och uppskattat material både på tak och på fasader.


Materialet är mjukt och används därför för att täcka komplicerade tak eller att bekläda utsmyckade fasader.


Kopparplåt som exponeras utomhus åldras på ett mycket karakteristiskt sätt. Ny kopparplåt har under den första tiden efter att den satts upp på en vägg eller lagts på ett tak ett ﬂäckigt utseende. Bland annat bildas mörka avtryck från hanteringen av plåten. Blank kopparplåt mattas fort. Efter några månader antar plåten en brun kulör som ytterligare efter en tid övergår till mörkbrun – nästan svart kulör. Denna kulör behåller sedan plåten under många år för att så småningom anta en grön kulör – ärg.


ärgen består huvudsakligen av korrosionsprodukter som bildas vid den atmosfäriska korrosionen, vanligen kopparhydroxidsulfat eller kopparhydroxidklorid. ärgbildningen beror i första hand på luftföroreningarna. I inlandsatmosfär kan det i vissa fall dröja 30 år innan någon ärg bildas, medan det i starkt klorid- eller sulfathaltiga miljöer börjar framträda ärg efter 6 – 7 år. I dessa sammanhang bör även påpekas att fasader eller starkt lutande ytor kan vara svartbruna betydligt längre än till exempel ett tak. Detta beror på att taken är fuktiga en längre tid och därigenom snabbare utsätts för korrosion.


Vid nyproduktion och i samband med renoveringsarbeten förekommer ofta önskemål om förpatinerad koppar, så kallad verkspatinerad plåt. Under årens lopp har olika metoder använts för att tillgodose detta önskemål.


Idag är det möjligt att genom en ytbehandling med ett grönpatineringsmedel på ny kopparplåt åstadkomma en ärggrön yta. Metoden förutsätter en oxiderad och tvättad yta. Eftersom de produkter som förs på plåten består av samma föreningar som den ärg som sedan bildas innebär det att det inte blir några större skillnader i kulör mot den naturliga patineringen.


Kopparplåt till taktäckningar utförs av 0,6 mm glödgad kopparplåt. Koppar EN Cu- DHP enligt SS-EN 1172 används företrädesvis. Den glödgade plåten ska ha en brottgräns på 220 – 260 N/mm 2 och med en hårdhet av högst 55 HV. Ränndalar utförs av 0,7 mm tjock plåt. Vid språng används fästbleck av 0,7 mm 1 / 2 -hård kopparplåt för


att få en bättre styvhet. Den 1 / 2 -hårda plåten ska ha en brottgräns på 240 – 300


N/mm 2 och en hårdhet av 75 – 95 HV. Den 1 / 2 -hårda plåten används till lister och olika typer av beslag. För bandtäckningar eller bandbeklädnader används också den hårdare plåten. Kopparplåt kan liksom övriga plåtmaterial levereras i rullar eller som formatplåt.


Till kassetter används plåt som är 1-1,5 mm tjock, i vissa fall till och med tjockare. Val av tjocklek beror på kassettstorlek och krav på planhet.


Den 1 / 2 -hårda kopparplåten har när den är ny en blank yta medan den glödgade plåten är något mera matt även om det ﬁnns tillverkare som levererar en glödgad plåt som är


Bild 2:25. Kopparplåt används ofta som täckning eller beklädnad på monumentala byggnader. Foto: Stig Almqvist.


Bild 2:26. Koppar har god formbar-het vilket gör att materialet kan användas där det ﬁnns utsmyck-ningar, komplice-rade lister mm. Genom att glödga plåten lokalt i samband med falsningen kan plåten göras ännu mera formbar. Foto: Torbjörn Osterling.


Tabell 2:1. Medelavfrätning på koppar i olika miljöer.


Bild 2:27. Om vatten rinner från skiffer, takpannor eller liknande kan erosionskorrosion


blank. Vid utomhusexponering har det ingen betydelse om plåten är matt eller blank. Oavsett om ytan är blank eller matt kommer den exponerade plåten att åldras på det sätt som redan beskrivits.


På marknaden ﬁnns även oxiderad plåt att tillgå liksom kopparplåt som är förtennad. I begränsad omfattning används kopparplåt i proﬁlerat utförande även om det ﬁnns många fasader eller delar av fasader som är täckta med paneler som kan liknas vid en proﬁlerad plåt.


Korrosionshärdigheten hos koppar är vid utomhusexponering god.


Allmän korrosion är den vanligaste typen av korrosion på koppar. Korrosionshastigheten är mycket låg, vilket bekräftas dels av provserier dels av lång praktisk användning.


Den låga avfrätningen för allmän korrosion kan under ogynnsamma förhållanden öka. Vid varaktig inverkan av relativt surt vatten kan angreppen bli större. Dessa förhållanden uppträder företrädesvis lokalt på vissa takytor, exempelvis vid kvarstående vatten på grund av dålig vattenavledning. Punktangrepp i form av små frätgropar kan även uppstå efter lång tids exponering vid pannskorstenar och där svavelföroreningar kan ﬁnnas i större omfattning.


Bimetallisk (galvanisk) korrosion leder inte till angrepp på koppar eftersom denna är ädlare än övriga metaller som används på eller i anslutning till koppar.


Koppar orsakar däremot bimetalliska korrosionsskador på mindre ädla metaller, exempelvis aluminium vid olämpligt utformade detaljer.


I samband med bimetallisk korrosion orsakad av kopparmaterial bör även uppmärksammas risken för mikrobimetalliskverkan av koppar på oädlare metaller. Vatten som rinner från kopparytor innehåller ofta spår av löst koppar, särskilt i stadsatmosfär. Kommer detta vatten i beröring med exempelvis en stålyta, fälls koppar (ädlare) ut på stålytan (oädlare) och järnet löses upp. Det bildas en koppar/stålcell som bidrar till starkt ökat, ofta lokalt angrepp på stålet. Det är därför viktigt att utforma detaljerna på ett sådant sätt att vatten inte i onödan rinner från koppar eller kopparlegeringar ned på till exempel stål, aluminium eller zink, eftersom detta droppvatten är starkt korroderande.


Vid anslagsställen av nedrinnande vatten på lägre liggande ytor kan hål uppstå på förhållandevis kort tid. Orsaken är att kopparplåten lokalt vid anslagsstället nöts och kontinuerligt rengörs från de korrosionsprodukter som ger kopparn dess skyddande skikt. När regnvattnet rinner över till exempel tätskiktsmatta, takduk, glas, tegel, betong eller skiffer, neutraliseras inte vattnet och avnötningen sker av den lägre liggande kopparplåten.


Vid tillskott av sand, granulat och dylikt ökar avnötningen.


Om vatten rinner från en kopparyta till en annan kopparyta uppstår inte någon erosionskorrosion.


Längdutvidgningskoefﬁcienten för koppar är 17 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att koppar rör sig 1,7 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Koppar har en densitet på ~ 8,9 kg/dm 3 .


Bild 2:28. Genom att använda en slitplåt som lätt kan bytas ut är det möjligt att minska risken för mer omfattande skador på grund av erosionskorrosion. Foto: Torbjörn Osterling.


Zinkplåt har använts som tak- och fasadmaterial under ﬂera hundra år i Europa.


I Sverige ökade användningen under slutet på 1900-talet då höga krav på lång livslängd samt begränsat behov av underhåll blev en allt viktigare fråga.


Titanzink är ett naturmaterial. Det bildar på ett naturligt sätt en patina av zinkkarbonat på ytan, vilket gör materialet mycket härdigt och det får lågt behov av underhåll. Genom att det bildas en naturlig patina erhålls inte bara ett egenskydd, utan det sker en ständigt pågående självrengöring genom naturligt åldrande och kontakt med regnvatten.


Det ﬁnns idag ﬂera olika produktlinjer och ytkvaliteter när det gäller titanzink. Respektive tillverkare lämnar närmare information om detta.


Den titanzinkplåt som används för tak och fasader är legerad med titan och koppar och har därigenom egenskaper som gör den mera lämpad som tak- och fasadmaterial än ren zinkplåt. Den metall som används ska vara enligt SS-EN 988.


För taktäckningar används vanligtvis 0,7 mm tjock titanzinkplåt med en bandbredd av 610 mm. På en fasad med större krav på en slät och jämn yta rekommenderas en plåt med tjocklek 0,8 mm och bandbredd högst 500 mm. Olika bandbredder kan levereras beroende på objektsspeciﬁka krav.


Genom att gå upp i materialtjocklek från 0,7 mm till 2,0 mm möjliggörs en mängd olika fasadsystem såsom kassetter, fasadpaneler eller olika rutsystem (fjälltäckning). Titanzinkplåt har vissa materialegenskaper som måste beaktas. Detta gäller såväl vid val av konstruktionsprinciper och detaljer som vid arbetsutförandet.


Vid låga taklutningar ska titanzinkplåt monteras på en strukturmatta som säkerställer att eventuellt kvarstående kondensvatten kan ventileras bort. Materialtillverkarna har detaljanvisningar om hur luftning kan ske vid olika typer av takkonstruktioner.


Det är viktigt att följa materialtillverkarnas anvisningar när det gäller bockningsradier och iklipp i materialet. Tillverkarna tillhandahåller instruktioner och monteringsanvisningar.


Titanzinkplåt är ett mjukt och följsamt material som även kan lödas, vilket underlättar vid komplicerade projekt. Tillverkarna har lödningsinstruktioner.


Den patina som efter en tid uppstår på titanzinkplåten består av zinkkarbonat, som bildas genom kontakt med fukt och luftens koldioxid. Ytan blir mycket hård och skyddar mot fortsatta korrosionsangrepp. Titanzink har god korrosionshärdighet.


Längdutvidgningskoefﬁcienten för titanzink är 22 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att titanzink rör sig 2,2 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Titanzink har en densitet på ~ 7,2 kg/dm 3 .


Bild 2:29. Sunderbyn, Luleå. Dubbelfalad täckning på tak och storrutor på fasad. PrePATINA graphite grey och prePATINA Blue- grey. Foto: Rheinzink.


Bild 2:30. Titanzinkplåtens formbarhet gör det möjligt att utnyttja materialet till bland annat utsmyckningar av olika slag. Foto: Rheinzink.


Bild 2:31. Projekt med fasad kassetter. Materialtjockleken anpassas efter storleken på kassetterna så att man får en slät spegelyta. PrePATINA Blue-grey. Foto: Rheinzink.


Bild 2:32. Skärhamn, Sverige. Dubbelfalsad täckning på strukturmatta.


Bild 2:33. Under titanzinkplåt kan det under vissa förhållande erfordras ett luftspaltbildande skikt för att plåten ska ventileras och därigenom skyddas mot korrosionsangrepp från kondens. Foto: Rheinzink.


Bly har använts som byggmaterial under lång tid, inte minst i olika typer av installationer.


I Sverige ﬁnns ett begränsat antal kyrkor som är täckta med blyplåt. Blyplåt har också använts som material i listbeslag. I Mellaneuropa används blyplåt i större utsträckning som taktäckningsmaterial. På grund av strävandena att minska mängden cirkulerande bly i miljön är det i framtiden endast vid renovering av kulturhistoriska byggnader som blyplåten kommer till användning. Detta gäller inte bara i Sverige utan i hela Europa. Genom att ytbehandla blyplåten är det möjligt att begränsa avrinningen av blyoxider från plåten. Det ﬁnns också industriellt färgbelagd blyplåt som kan användas som kompletterande beslagning mellan till exempel skorstenar och takpannor.


Blyplåt har en matt grå kulör. De oxider som bildas på ytan varierar från ljusa till mörka grå nyanser. Plåten är relativt matt och har aldrig en helt slät yta på grund av metallen är mjuk samtidigt som förhållandevis tjock plåt används.


Den blyplåt som används på tak och fasader är delvis legerad med koppar samt en del silver eller tellurium.


1,5 – 2 mm tjock blyplåt är det som vanligen förekommer vid olika täckningar. Isoleringsbly som används som isolering mellan olika metaller för att undvika galvanisk korrosion är däremot endast 0,5 mm tjockt.


Blyplåt förekommer såväl i valsat som gjutet utförande. På grund av materialets stora längdutvidgning används i regel inte plåtar med större längd än 1,5 m. Plåtens densitet medför också att särskild hänsyn måste tas till infästningen av plåten för att undvika att plåten glider på underlaget. Tillverkarna av blyplåt i Europa har detaljerade anvisningar för hur täckningar och beklädnader med blyplåt ska utföras.


Bly är mycket formbart och kan drivas till olika former. Plåten kan också svetsas eller lödas. Falsningstekniken är jämfört med övriga plåtmaterial något annorlunda, främst beroende på att tjockare plåt används. Ståndfalserna görs ofta halvcirkelformade eller läggs på läkt.


Vid arbete med bly bör direktkontakt med materialet undvikas av arbetsmiljöskäl.


Ny blyplåt som utsätts för fukt får inledningsvis ett tunt vattenlösligt karbonatskikt på ytan. Detta skikt försvinner efter en tid och ersätts med en mera varaktig patina som består av karbonater och sulfater.


Patinan ger ett skydd mot fortsatt nedbrytning, även i industriell atmosfär. Alkalier och kalk från betong, liksom syror från hårda träslag kan angripa bly. Bly orsakar i allmänhet inte bimetallisk (galvanisk) korrosion och används därför ofta som isolering mellan olika metaller.


Längdutvidgningskoefﬁcienten för bly är 29 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att bly rör sig 2,9 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Blyplåt har en densitet på~ 11,3 kg/dm 3 .


Bild 2:34. Taktäckning med blyplåt. Bild från tak i Tyskland. Ståndfalsarna läggs ofta på läkt eller ges ett halvcirkelformat utseende. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:35. Kassetter av blyplåt på fasaden till ett krematorium i Linköping. Foto: Torbjörn Osterling.


Figur 2:6. Listtäckning med blyplåt. Exempel på detalj från en av tillverkarna av blyplåt i England.


Bild 2:36. Blyplåt som ståndskiva mellan tak med takpannor och högre vägg. Foto: Torbjörn Osterling.


Mässing är en metall med lång tradition i Sverige. Metallen har främst använts till olika typer av prydnadssaker.


Som byggmaterial är det främst i form av kassetter och paneler som mässing används. Mässing är en legering mellan koppar och zink. Vid ökad zinkinblandning övergår mässingens färgton från röd till gul.


Liksom koppar och aluminium ﬁnns mässing i ﬂera olika hårdheter eller tillstånd. Tombak är den mässingskvalitet som företrädesvis används utomhus. Den består till 80% eller mer av koppar och resten zink.


För montage och beklädnader inomhus används vanligen en legering som består av 65 % koppar och 35 % zink (alfamässing). Hållfastheten hos alfamässing ökar med ökad zinktillsats.


Vid zinkhalter mellan 38 – 45 % uppträder en blandstruktur som kallas alfa- betafas. över 45% zinktillsats inträder betafasen.


1 – 2 mm tjock plåt används för tillverkning av kassetter eller paneler. Med lämplig kantutformning och tjocklek anpassad till storleken på kassetterna är det möjligt att åstadkomma en slät yta. Mässing används även för tillverkning av proﬁler till fasad- och entrépartier.


Plåt av mässing falsas inte och används därför inte som taktäckningsmaterial.


Mässing har inledningsvis vid utomhusexponering en gulaktig kulör som sedan mattas och blir mera brun.


Korrosionsegenskaperna hos mässing kan jämföras med de hos koppar. Patinan som bildas på en mässingsyta skyddar metallen mot vidare nedbrytning. Livslängden är jämförbar med koppar och mässing och påverkas inte av bimetallisk (galvanisk) korrosion. Det är mot den bakgrunden som mässing bland annat används som material i fästdon. Sprödbrott i mässing kan uppstå i fästdon som inte är avspänningsglödgade.


Längdutvidgningskoefﬁcienten för mässing är 19 x 10 -6 °C -1 . Detta innebär att mässing rör sig 1,9 mm/m vid ett temperaturintervall om 100 °C.


Mässing har en densitet på~ 8,7 kg/dm 3 .


Bild 2:37. Kassetter av mässing. Foto: Torbjörn Osterling.


Bild 2:38. Fasadbeklädnad med kassetter av mässing. Foto: Outokumpu Copper.


Den i dag vanligaste metoden att förbättra korrosionshärdigheten hos metalliserad stålplåt är industriell färgbeläggning.


Estetiska önskemål kan även vara ett skäl för färgbeläggning. Aluminiumplåt färgbeläggs på motsvarande sätt som den metalliserade stålplåten, men görs då nästan uteslutande av estetiska skäl och för att åstadkomma en kulör på plåten.


Möjligheterna till färgbeläggning och utförande med olika kulörer har från slutet av 1950-talet, då metoden introducerades, inneburit en ökad användning av plåt som både takmaterial och fasadmaterial. De kulörer och färgsystem som marknadsförs i dag tillsammans med möjligheterna att proﬁlera och forma plåt ger stora möjligheter att tillfredsställa skilda såväl tekniska som estetiska krav och önskemål.


Till skillnad mot byggplatsmålning sker industriell färgbeläggning under noga kontrollerade former där det är möjligt att styra rengöring, torkning med mera vilket gör att beläggningarna får avsedda egenskaper och uppfyller de krav som kan ställas i förekommande miljöer och applikationer. Eventuell påverkan på miljön vid tillverkningen begränsas också till ett minimum eftersom de industriella processerna är väl övervakade.


Färgbeläggning sker i ﬂera olika steg och i ﬁgur 2:6 redovisas uppbyggnaden av de olika skikten. Primern är till för att öka toppfärgens vidhäftning. Baksideslacken är dels ett transportskydd dels ett korrosionsskydd med hänsyn till att även undersidan av en plåt kan utsättas för korrosionsangrepp från kondens eller fukt som kan lagras i underlaget till plåten.


Toppfärgen kan även förses med en skyddsfolie som ska begränsa risken för att färgen skadas vid transport, bearbetning och montering. Skyddsfolien tas bort efter det att plåten har monterats. Detta förfarande används inte minst vid fönsterbleck på putsade fasader där det är viktigt att skydda plåten mot puts- och färgstänk.


Färgbeläggningar som används är 15 – 200 μm tjocka beroende på användningsområde.


På tak har de tjockare beläggningarna på band- och skivtäckningar praktiskt taget upphört underde senaste åren till förmån förtunnare system baserade på polyester.


För väggar används i regel system som har tjockleken 25 – 50 μm. Det förekommer även att de tunnare färgbeläggningarna används på tak. Men detta är då företrädesvis fråga om proﬁlerad plåt eller plåttakpannor.


Sedan industriellt färgbelagd plåt började användas har olika färgsystem använts och provats. Några av de första färgerna har visat sig åldras allt för snabbt medan andra har fungerat bra och fortfarande är intakta efter många års exponering i olika miljöer.


I dag används i huvudsak följande färgsystem:


Polyester HBP (High-build polyester) PVDF (Polyvinylidenﬂuorid) PUR (Polyuretan) äldre beläggningar är till exempel akrylat, alkydmelamin, Plastisol och vinylorganosol.


Figur 2:6. De olika skikten i färgbelagd plåt. Illustration: SSAB Tunnplåt AB och Plannja AB.


Bild 2:40. Olika färgbeläggningar och kulörer utsätts för ﬂera olika prov med tanke på utvecklingen av såväl de tekniska som estetiska egenskaperna. Bilden visar plåtprover på en provningsstation i Florida.


Bild 2:41. På fasader används färgsystem som har god kulörhärdighet medan färgbeläggningar på tak i första hand väljs med hänsyn till höga krav på korrosionshärdighet och tålighet mot nötning


är en lösningsmedelsburen färg med en skikttjocklek på 20 – 30 μm. Den har sämre kulörhärdighet än PVDF. Den rostskyddande förmågan är likvärdig för polyester och PVDF. Polyester är det mest använda färgsystemet för industriell färgbeläggning i Europa och anses ha jämna egenskaper som god hållbarhet, bockbarhet, reptålighet och ljushärdighet. Takpanneplåt, trapetsproﬁlerad plåt och vissa typer av kassetter har ofta en polyesterbeläggning. Det ﬁnns olika typer av polyesterbeläggningar på marknaden idag.


är en beläggning som utvecklats från vanlig polyester och har en tjocklek mellan 35 – 50 μm. Den har fyllmedel för bättre reptålighet och ﬂexibilitet. På den nordiska marknaden har den till stor del ersatt plastisol för band- och skivtäckning.


är en dispersion av polyvinylidenﬂuorid i särskilda lösningsmedel. Som bärare av pigment används i regel en akrylat. Den förekommer med olika proportioner mellan PVDF och akrylat. Vanligast är PVDF 70/30 med 70 % PVDF och resten akrylat. Beläggningen har mycket god glans- och kulörhärdighet och tar inte heller upp smuts i nämnvärd omfattning. Tjockleken på färgbeläggningen är 25 – 30 μm, varför korrosionsskyddet är sämre än hos tjockare beläggningar. PVDF används företrädesvis på fasader. För att begränsa risken för hanteringsskador kan plåten förses med en skyddsfolie som tas bort efter det att plåten har monterats.


är ett färgsystem som har använts inom färgindustrin under ﬂera år men det är först under 1990-talet som det kommit till användning inom bandlackeringsindustrin. PUR kan läggas på skikt upp till 55 μm.


är ett högmolekylärt akrylatbindemedel dispergerat i vatten. Vanligtvis tillsätts 3 – 10 % organiskt lösningsmedel. Beroende på olika typer och mängder av lösningsmedel kan olika kvaliteter erhållas. Vid torkning sker en förnätning av polymererna samtidigt som vatten avdunstar. Akrylatens egenskaper sammanfaller i stort sett med polyesterns. En vanlig skikttjocklek är 25 μm. Vattenburen akrylat har tidigare använts på främst trapetsproﬁlerad plåt men har nästan helt ersatts med polyester.


\"PVC-organosol, PVA-latex, alkydmelamin och lösningsvinyl är färgbeläggningar som inte längre används av svenska bandlackerare. Plastisol och Organosol förekommer dock på många byggnader och blir därigenom föremål för underhållsmålning under många år framåt. Se vidare i kapitel 13 \"Målning\" .\"


Egenskaperna hos de olika färgsystemen är något olika och måste bedömas mot den påverkan som kan ske av klimat, luftföroreningar med mera. Formbarheten måste beaktas för plåt som ska falsas. För stålplåt måste även korrosionsegenskaperna beaktas. För val av färgbeläggning är följande egenskaper normalt av intresse:


korrosionshärdighet (förmåga att skydda underliggande metall) kulörhärdighet (kritning, glans, väderhärdighet) formbarhet (falsning, proﬁlering) reptålighet (hanterbarhet)


Kravet på kulörhärdighet är normalt vägledande vid val av färgbeläggning för fasadbeklädnad. I hårdare miljö bör dock korrosionshärdigheten beaktas. I första hand ska tillverkarnas standardkulörer väljas. De är utprovade vad gäller pigment med hänsyn till krav på inte minst kulörhärdighet.


Krav på ﬂexibilitet och reptålighet är viktigt för plåt som ska falsas.


Plåt som tak- eller fasadmaterial erbjuder stora möjligheter att ge byggnaden den tänkta estetiska och tekniska utformningen.


Eftersom det ﬁnns ﬂera olika metaller liksom möjligheter att färgbelägga eller på annat sätt ytbehandla plåten ﬁnns varierande sätt att använda plåten på ett spännande sätt, även om materialen i sig kan tyckas vara enkla. Skickliga plåtslagare kan omsätta på ritbordet genomtänkta detaljer med inte bara syftet att försköna en byggnad utan även ge byggnaden ett varaktigt skydd mot angrepp från väder och miljö.


I detta kapitel redovisas kortfattade miljöfakta om de metaller som används inom byggnadsplåtslageriet, nämligen järn och stål, rostfritt stål, zink, aluminium och koppar.


Färgsystem för plåt behandlas också. Avsikten med detta kapitel är att ge en orientering om olika plåtmaterials påverkan på miljö och människa.


Metaller som används av människan för olika ändamål ﬂödar från samhället (i Sverige och utomlands) till den svenska miljön från källor av mycket olika karaktär. Dessa kan indelas i punktkällor och källor för diffus spridning.


Punktkällor för utsläpp av ovan nämnda metaller är i huvudsak förknippade med olika industriella verksamheter där metaller framställs och hanteras. Dock brukar även kommunala avloppsreningsverk och anläggningar för förbränning av avfall och andra bränslen (till exempel olja, ved och torv) föras till punktkällorna för utsläpp av metaller och andra föreningar. En förenklad principskiss över metallﬂödet i samhället och utsläppen till miljön ges i ﬁgur 3:1.


Figur 3:1. Principiell översikt över ﬂödet av metaller i samhället och utsläppen till miljön.


I drygt 3 000 år, sedan järnålderns början, har järnet varit den tekniskt viktigaste av alla metaller.


Framställning av järn från järnhydroxid (myrmalm) började redan cirka 1 500 f Kr (järnåldern). De ursprungliga enkla och direkta metoderna med gropliknande ugnar, först med naturligt drag och senare med bläster (blästersmide), utvecklades efter hand till mera komplicerade processer. Till en början användes träkol som reduktionsmedel men i slutet av 1700-talet övergick man i huvudsak till koks. Järnframställningen lösgjordes därmed från sitt beroende av skogen, i Sverige dock först i början av 1900- talet.


Tackjärn, som ofta har hög kolhalt, framställs ur järnmalm och utgör i sin tur råvara vid framställning av stål, med en kolhalt av högst 1,7 %. Den stora industriella utvecklingen inom järnhanteringen hänger samman med genombrottet av bessemer- och martinprocesserna i senare hälften av 1800-talet, som möjliggjorde framställning av stål i smält form.


\"Förekomsten av andra ämnen (legeringsämnen) i olika procentsatser gör järnet till ett ytterst variabelt material, inte bara i fråga om smidbarhet utan också till exempel seghet, hårdhet och korrosionshärdighet. Rostfria stål utgör en stor grupp av legerade stål. Se vidare i avsnittet \" Rostfritt stål\" .\"


Järn är ett av de vanligaste elementen i jordskorpan. Det ingår i en rad mineral och utgör cirka 4,5 % av jordskorpan (cirka 45 kg/ton).


Undantagsvis uppträder metallen i relativt ren form i naturen bland annat i meteoritstenar, vilka ofta också har ganska hög nickelhalt. De viktigaste malmmineralen är oxid, såsom hematit (järnglans) som bildar blodstensmalm och magnetit, som bildar svartmalm.


Brytvärda järnmalmer är vitt spridda över jordytan. Den största järnmalmsbrytningen i Sverige sker i Kirunafältet. Malmkroppen i Kiirunavaara är en av världens största malmkoncentrationer. Därnäst i brytsiffror kommer Gällivarefältet. Under 2018 producerades 26,9 miljoner ton järnmalmprodukter från malmfälten i Norrbotten.


\"Malmreserverna i världen brukar redovisas dels som \"upptäckta och brytvärda tillgångar\" dels som \"beräknad total reserv\". Den totala reserven omfattar, förutom de för dagen brytvärda tillgångarna, även sådana kända tillgångar som för tillfället anses vara olönsamma. Enligt Minerals Handbook 1996 – 1997 är de uppskattade brytvärda tillgångarna 65 miljarder ton järnmalm och den totala reserven är 100 miljarder ton.\"


Världens största järnmalmsproducenter är i nämnd ordning Brasilien, Indien, Sydafrika, Kanada, USA och Sverige.


Den största delen av både den primära och den sekundära stålproduktionen sker med ungefär samma processer över hela världen.


Stål kan tillverkas antingen från järnmalm eller från återvunnet stålskrot. Huvuddelen av den malmbaserade produktionen sker genom reduktion av järnmalm i masugnar följt av stålproduktion i syrgaskonvertrar (se ﬁgur 3:2).


I den skrotbaserade tillverkningen smälts skrot i en ljusbågsugn. I ﬁgur 3:3 visas de viktigaste stegen schematiskt.


Det sker också viss produktion av järnsvamp där järnmalmen reducerats i fast fas. Denna järnsvamp kan sedan smältas i ljusbågsugn för vidare stålproduktion.


Ståltillverkning är en energiintensiv process och effektivisering och optimering av processerna är ett kontinuerligt arbete. Nu är klimatfrågan i stort fokus och stora satsningar görs för att minska koldioxidutsläppen som kommer från användning av kol och bränslen. Den svenska järn- och stålindustrin har arbetat fram en klimatfärdplan för en fossilfri och konkurrenskraftig industri i Sverige 2045, se www.jernkontoret.se/klimatfardplan . Historiskt har olja bytts ut mot gas med minskade utsläpp till följd. I framtiden kan vätgas komma att användas både för reduktion och som bränsle.


Globalt tillverkas ca 1,8 miljarder ton stål (2019) och stålproduktionen har fördubblats sedan år 2000. Den stora ökningen har skett i Kina som står för mer än hälften av den globala ståltillförseln.


Hälften av det stål som tillverkas globalt används i byggnader och infrastruktur, knappt 20% i fordon och transportsektorerna, 15% för mekanisk utrustning och 15% i övriga metallprodukter.


Svenska stålföretag har specialiserat sig inom olika produktsegment där de tillverkar högt förädlade stålsorter och produkter. Många företag är världsledande och större delen av produkterna de tillverkar exporteras. Stålprodukter för byggändamål tillverkas främst i andra länder.


Den globalt dominerande stålprodukten är tunnplåt som framförallt används i byggindustrin och för tillverkning av fordon och maskiner (se ﬁgur 3:7).


Figur 3:2. Produktionsvägar från järnmalm till stål. Källa: Jernkontoret.


Figur 3:4. Sveriges produktion och användning av handelsfärdigt stål under 1900-talet (olegerat och legerat stål). Av den svenska produktionen exporteras mer än 80 %. Källa: Jernkontoret.


Figur 3:5. Användning av energi och processkol inom svensk stålindustrin. Källa: Jernkontoret.


Figur 3:6. Stålindustrins speciﬁka användning av processkol och energi. Källa: Jernkontoret.


Figur 3:3. Produktionsvägar från skrot till stål. Källa: Jernkontoret.


Figur 3:7. Användningsområden för tunnplåt i Sverige. Källa: Naturvårdsverket.


Stål är 100% återvinningsbart och processer för att smälta om stålskrot har funnits i 100 år. Skrot från uttjänta produkter samlas in och sorteras efter kvalitet och legeringsinnehåll för att sedan kunna blandas i stålsmältan till nytt stål med rätt sammansättning.


Vid järn- och ståltillverkning produceras också andra material så kallade restprodukter, i huvudsak olika slagger. I Sverige används cirka 80% av dessa material internt i processerna eller säljs som produkter för användning i andra applikationer.


återvinning av metaller från ﬁlterstoft, huvudsakligen från stålindustrin, sker vid Befesa ScanDust i Landskrona sedan 1984. Värdemetallerna såsom nickel, molybden och krom går sedan tillbaka till stålverken som legeringsämnen i framförallt höglegerade stål.


Figur 3:8. Den svenska stålskrotbalansen under perioden 1980 – 1997. Källa: Jernkontoret.


Legeringar har andra egenskaper än rena ämnen.


Stål är en legering av främst järn och kol men även andra legeringsämnen kan ingå till exempel nickel, krom och mangan. I legeringen tillför dessa ämnen olika egenskaper som gör att stålprodukter kan anpassas för olika användningsområden. En legering kan därför inte heller jämföras med ett rent grundämne när det gäller miljömässiga egenskaper. I till exempel rostfritt stål ingår krom och nickel och bidrar till att stålet bli motståndskraftigt mot korrosion. Därför lämpar sig ett rostfritt stål väl för användning inom sjukvård och livsmedelshantering där det ställs höga krav på att materialet inte påverkar det omgivande mediet eller miljön. På olegerade stål kan ytskikt av zink eller färg användas för att skydda mot korrosion. Miljöaspekter i samband med användning av metalliserad respektive färgbelagd plåt behandlas i avsnitt om zink samt avsnitten om färg för plåt.


Figur 3:9. Stålkonsumtionen per capita enligt World Steel Association.


Rostfria stål utgör en stor grupp av de legerade stålen.


Gemensamt är att de har hög korrosionshärdighet. De dominerande legeringsmetallerna i rostfritt stål är krom och nickel . Det vanligaste förekommande rostfria stålet innehåller 17 – 19 % krom och 8 – 11 % nickel som legeringsmetaller. Tillverkning av rostfritt stål startade i Sverige omkring 1920.


Legeringsmetallen krom räknas som den femte mest betydelsefulla metallen efter järn, mangan, aluminium och koppar.


Krom som grundämne upptäcktes först 1797. Jordskorpans medelhalt av krom är cirka 100 g/ton (~ 0,001 %). Det praktiskt taget enda ekonomiskt betydelsefulla krommineralet är kromit (magnesium- järnkrom- aluminiumoxider). Den andra dominerande legeringsmetallen, nickel, förekommer i naturen i förening med syre, svavel, kisel och andra ämnen.


De totala brytvärda tillgångarna av krommalm motsvarar cirka 2,1 miljoner kton krommetall. Den totala reserven är cirka 3,4 miljoner kton krommetall. De identiﬁerade brytvärda tillgångarna av nickelmalm, med nickelhalt över 1 %, är 110 000 kton. Under de senaste åren har stora fyndigheter på 150 000 kton malm med 3 – 4 % nickel upptäckts i Kanada. Stora nickeltillgångar ﬁnns också i mangannoduler.


Några kromitmalmer har inte upptäckts i Sverige. Sverige importerar såväl krommalm som ferrokrom. Mindre mängder av nickel erhölls förr ur en del sulﬁdmalmer i Skelleftefältet, men denna produktion är nedlagd. Hela det svenska behovet av nickel importeras idag från ett ﬂertal länder.


Närmare 50 % av den svenska stålproduktionen utgörs av legerade stål (inklusive rostfritt).


Rostfritt stål används till cirka 75 % av industrin i cisterner, rör, turbiner med mera, medan huvuddelen av resterande mängd används i hushållen, till exempel diskbänkar, hushållsartiklar och apparater. I Sverige ﬁnns två producenter av rostfritt stål. Dessa är de dominerade användarna av krom och nickel.


Ungefär 5 % av den totala förbrukningen av rostfritt stål år 1996 på 59 kton/år användes inom byggnadsindustrin till tak och fasader, det vill säga cirka 3 kton vilket motsvarar omkring 100 000 m 2 rostfri tunnplåt av kvaliteten 18/8 med vilket avses 18 % krom/8 % nickel. Detta innebär att under 1996 användes inom plåtslageribranschen cirka 540 ton krom och cirka 240 ton nickel.


återvinning av rostfritt stål är mycket hög, mer än 90 %.


Sveriges producenter av rostfria produkter tillgodoser till stor del sitt behov genom skrotbaserat krom och nickel. Skrotandelen i Sverige är större jämfört med de ﬂesta utländska producenter. Under 1996 utgjorde skrotet nästan 70 % av det totala behovet av nickel och över 50 % av krombehovet (se tabell 3:2)


Huvuddelen av restprodukter och avfall från tillverkning av rostfritt stål deponeras fortfarande beroende bland annat på att tillstånd från myndigheternas sida för återanvändning av krom- och nickelhaltiga slagger ej meddelats (se tabell 3:1 i avsnittet om järn och stål).


Tabell 3:2. Användningen av primär och sekundär krom och nickel vid svenska stålverk under 1996.


När det gäller de ackumulerade mängderna av rostfritt stål i samhället har man på senare tid uttryckt farhågor att främst krom och nickel frigörs från legerade stål och att dessa kan ha negativa effekter på miljön och människa.


Depåer och ﬂöden av krom och nickel Utsläpp från svensk industriell verksamhet Atmosfäriskt nedfall Utsläpp av krom och nickel Exponeringsrisker Effekter på människan


Den helt dominerande användningen av krom och nickel är som legeringsmetaller i rostfritt stål.


Olika beräkningar har gjorts av den ackumulerade mängden av krom och nickel i det svenska samhället. Jernkontoret har nyligen beräknat den totala ackumuleringen av rostfritt stål under tiden 1915 till 1996 till 800 kton efter genomgång av all tillgänglig ofﬁciell statistik. De ackumulerade mängderna av krom och nickel i stålprodukter blir då cirka 144 kton respektive 64 kton. Härtill kommer dock den mängd krom och nickel som ﬁnns i restprodukter och avfall av olika slag, vilken med dagens kunskaper är svår att uppskatta.


Det sammanlagda utﬂödet av krom och nickel från depåer i samhället tillsammans med utsläppen från olika pågående och tidigare mänskliga aktiviteter har beräknats till cirka 110 ton krom och cirka 100 ton nickel per år (se tabell 3:3).


Den dominerande utsläppskällan för spridning av krom och nickel till miljön synes vara slitage av stenmaterialet i vägbanor. Vägbeläggningar innehåller upp till 95 % naturligt stenmaterial och 5 % asfalt. Stenmaterialet ger det största bidraget till krom- och nickelinnehållet i vägbeläggningar.


Enligt de beräknade utsläppen i Tabell 3:3 och den uppskattade andelen av den totala förbrukningen inom byggnadsindustrin (5 %) bidrar rostfritt stål i byggnadsbranschen Med cirka 100 kg krom respektive cirka 50 kg nickel per år.


Utvecklingen har under de senaste decennierna gått mot en väsentlig minskning av ﬂödena av krom- och nickel till Sveriges miljö.


Tabell 3:3. De samlade utsläppen av krom och nickel (cirka ton/år) till den yttre miljön (luft, vatten, mark) och naturligt omlopp av dessa metaller i Sverige under 1990-talet (efter MFG).


Utsläpp från svensk industriell verksamhet


Utsläppen från svensk industriell verksamhet, energigenerering och kommunala reningsverk har minskat med 80-90 % under perioden 1977 – 1995.


Figur 3:9. Utsläpp av krom och nickel till luft och vatten från svensk industriverksamhet, energigenerering och kommunala reningsverk.


Det atmosfäriska nedfallet av krom och nickel över landet har minskat med 60 – 80 % respektive med 55 – 60 % under perioden 1975 och 1995.


Figur 3:10 a. Kromhalter i mossa (mg/kg torr substans, TS) vid rikstäckande karteringar 1975 – 2015. Metallhalter i mossa anses ganska väl återspegla nedfallet från luften. Källa: IVL (www.ivl.se) med ﬁnansiering från Naturvårdverket.


Figur 3:10 b. Nickelhalter i mossa (mg/kg torr substans, TS) vid rikstäckande karteringar 1975 – 2015. Metallhalter i mossa anses ganska väl återspegla nedfallet från luften. Källa: IVL (www.ivl.se) med ﬁnansiering från Naturvårdverket.


Utsläppen av krom och nickel från tätbebyggda områden har minskat kraftigt.


I Stockholm minskade utsläppen av de ﬂesta metallerna från de kommunala reningsverken. (Se ﬁgur 3:11 och tabell 3:4)


Större delen av de utsläppta krom- och nickelmängderna har hamnat i landets marker och vatten eller fastlagts i bottnarna i sjöar och angränsande havsområden. Jämfört med vad som kan förmodas vara naturliga halter är dock krom- och nickelhalterna generellt sett inte förhöjda. Medelhalten av krom och nickel i Sveriges jordbruksmark är betydligt lägre än i underliggande morän. I park- och naturmark i Stockholmsområdet ligger kromhalterna i genomsnitt något högre än i jordbruksmark medan de genomsnittliga nickelhalterna ligger på ungefär samma nivå som i jordbruksmark.


Grundvattnet i Stockholm håller genomsnittligt sett cirka 4 gånger högre kromhalt och cirka 3 gånger högre nickelhalt än vad som gäller för landsbygden. Vid denna jämförelse är det viktigt att beakta att vattnet i stadsmiljön inﬁltreras genom ett material (fyllnadsmaterial med mera) som torde ha sämre förmåga att binda metaller än naturlig mark. Av stor betydelse är att fram till 1970 behövde industrin inte städa och sanera efter sig. Kungsholmen, till exempel, var ett stort industriområde med bland annat många ytbehandlingsindustrier. Efter nedläggningen av dessa lades bara nya fyllnadsmassor på i dessa områden och nya bostadsområden byggdes upp.


Med tanke på att betydande mängder stål ﬁnns ackumulerade i Stockholmsområdet är det intressant att arealförlusterna av järn via Norrström, som avvattnar Stockholmsområdet, är de lägsta bland landets avrinningsområden.


Betydligt större belastning av mark och vatten förekommer utanför vissa större enskilda industrier. I takt med den minskade tillförseln från sådana punktkällor kan man förvänta sig att krom- och nickelhalterna minskar även i dessa områden.


Figur 3:11. Utvecklingen av krom- och nickelhalterna i rötslammet (mg/kg torr substans, TS) från Stockholms reningsverk under perioden 1973/75 – 1997.


Tabell 3:4 Mängden inkommande krom och nickel (ton/år) till Stockholms reningsverk under perioden 1975 – 1997.


Eftersom krom och nickel är livsnödvändiga spårämnen för ett ﬂertal organismer, har växter, djur och människor utvecklat system för att reglera upptagningen av dessa.


Upptagningen av metaller styrs dessutom i hög grad av en mångfald omgivningsfaktorer, vilka ytterst bestämmer spårmetallernas rörlighet och därmed deras tillgänglighet för levande organismer.


Krom- och nickelhalten i Sveriges mark, vatten och djur ligger allmänt sett på en sådan nivå, att det inte föreligger någon risk för negativa effekter. Undantag från denna generella bild utgör närområden till de största utsläppskällorna för metaller i landet, där höga halter tidvis kan utgöra risk för negativa effekter.


Inga indikationer ﬁnns på att människor i Sverige skulle utsättas för alltför stor exponering för krom och nickel via inandning av omgivningsluft, via intag av dricksvatten och övriga födoämnen eller annan exponering, till exempel rostfria implantat i kroppen.


Krom och nickel är dock välkända kontaktallergener. Det ﬁnns produkter av låglegerat stål vilka avger krom och nickel som kan orsaka krom- och nickelallergi hos överkänsliga individer. övergång till högre legerat stål torde minska detta problem eftersom avgivningen av krom och nickel minskar avsevärt vid högre legeringsgrad.


Redan omkring Kristi födelse, långt innan man kände till metallisk zink använde man dess malmer, framför allt zinkspat (galmeja) till framställning av mässing.


Zinkspaten upphettades då med kol och koppar, varvid den utreducerade zinken direkt legerade sig med kopparn.


På 1300-talet framställdes zink i Kina och Indien genom reduktion av zinkspat med organiska ämnen i en sluten degel. Metallen infördes från Orienten till Europa men torde först på 1600-talet ha framställts här. Ungefär samtidigt började den kallas zink, ett namn som i Mellaneuropa ursprungligen använts för zinkspat (zinkkarbonat).


Jordskorpans medelhalt av zink är cirka 70 g/ton (~ 0,007 %).


Många olika slag av zinkmalmer är kända, men endast ett fåtal förekommer i sådana mängder att de anses vara brytvärda. Dominerande ekonomisk betydelse har zinkblände (sphalerit), som svarar för cirka 90 % av utvinningen. Brytvärd zinkblände (zinksulﬁd) innehåller vanligen cirka 67 % zink.


Zinkmalmerna förekommer ofta tillsammans med malmer innehållande andra metaller, oftast bly, koppar, silver och kadmium. Procentandelen kadmium i zinkkoncentraten varierar från gruva till gruva, från 0,07 till 0,83 % med ett genomsnitt på 0,23 %. Det genomsnittliga zinkinnehållet i koncentraten är 55 %, det vill sägacirka 3 kg kadmium produceras för varje ton rafﬁnerad zink.


\"Som tidigare nämnts brukar malmreserverna i världen redovisas dels som \"brytvärda tillgångar\" dels som \"beräknad reserv\". Enligt Minerals Handbook 1996 – 1997 är de uppskattade brytvärda tillgångarna 140 000 kton zink medan de kända och troliga reserverna uppgår till cirka 4,4 miljoner kton.\"


Från sulﬁdisk malm kan zink produceras med både hydro- och pyrometallurgiska processer.


Den hydrometallurgiska processgången med elektrolys är vanligast, eftersom den ger högre kvalitet på framställd zink. Metoden bygger på rostning av malmen till zinkoxid följt av lakning och elektrolys, varvid bly, kadmium och kvicksilver avskiljs. Den vanligaste zinkkvaliteten som produceras idag innehåller < 0,005 % kadmium.


Då malmerna innehåller speciellt låg eller hög zinkhalt eller då zinkblymalmer processas blandade används någon pyrometallurgisk metod. Energianvändningen är likvärdig vid de båda processerna och åtgången är störst vid processteget elektrolys (89 %) respektive smältning enligt Naturvårdsverkets beräkningar.


Världens zinkanvändning har ökat från 500 kton år 1900 till 6 800 kton år 1994. Världsproduktion och konsumtion av zink under perioden 1970 – 1994 framgår av ﬁgur 3:12).


Hela det svenska zinkbehovet importeras. Den totala importen år 1992 uppgick till cirka 33,5 kton (därav 30 kton zink som ren metall) medan exporten uppgick till 9 kton. Av ﬁgur 3:13 framgår att användningen av zink som ytbeläggning på järn och stål helt dominerar, med knappt 70 % av den totala förbrukningen.


Ett betydande användningssätt inom ramen för korrosionsskydd i Sverige är ytbeläggning (metallisering) av kallvalsad stålplåt (tunnplåt) med dels ren zink dels aluminiumzink- legering.


\"Metalliseringen ger plåten dubbelt skydd. Dels är den en effektiv barriär för syre och fukt dels ger den ett katodiskt skydd av stålet vid klippkanter och eventuella skador i metallbeläggningen. Då plåten utsätts för syre och fukt bildas ett bimetalliskt (galvaniskt) element med stål som katod och zink som anod. Anoden \"offrar sig\" och bildar korrosionsprodukter som blockerar eventuella skador. Fortsatt korrosion försvåras (se ﬁgur 3:14).\"


Vid användning av aluminiumzinklegering ger aluminium en effektivare barriär än enbart zink på grund av att det förutom zinkens katodskydd så bildas det även olösliga aluminiumoxider. Aluminium-zinklegering har använts till metallisering av tunnplåt från 1972 och i Sverige från 1981.


Den totala zinkförbrukningen i Sverige har visat en ökande trend (cirka 15 %) under andra hälften av 1980-talet, varpå det skett en minskning med cirka 16 % fram till 1994. Det användningsområde som ökat mest är metallisering av tunnplåt (nära 50 % sedan mitten av 1980-talet (se tabell 3:5).


Enligt Stålbyggnadsinstitutets statistik monterades år 1995 12,9 miljoner m 2 proﬁlerad metalliserad tunnplåt och 4,5 miljoner m 2 plan metalliserad tunnplåt på fasader och tak.


Titanzink är en legering som i form av plåt används för tak och fasadbeklädnader. Det är en zinklegering med titan (0,07 – 0,12 %) och koppar (0,07 – 0,12 %). I Sverige förbrukades under 1997 cirka 500 ton. Någon tillverkning av titanzink ﬁnns inte i Sverige.


Figur 3:12. Världsproduktion och konsumtion av zink under perioden 1970 – 1994. Källa: International Zinc Association.


Figur 3:14. Zinkens katodiska skydd av stålplåt. Källa: SSAB Tunnplåt AB.


Figur 3:13. Användningsområden för zink och zinkföreningar i Sverige.


Tabell 3:5. Användning av zink i Sverige (kton per år) vid förzinkning av tunnplåt (utom- och inomhusbruk) och totalt under perioden 1984 – 1994.


Zink är ett återanvändbart material. Beroende på att många zinkinnehållande produkter har en lång till mycket lång livscykel, är det svårt att bedöma den verkliga återvinningsgraden av zink vid en given tidpunkt.


Exempelvis beräknas zink på metalliserad och lackerad tunnplåt ha en livslängd på cirka 100 år och metalliserade hängrännor och stuprör antas ha en livslängd på upp till 50 år, detta förutsätter dock ett regelbundet underhåll. Gjutna zinkprodukter däremot kan vara i bruk mellan cirka 10 – 15 år.


Omsättningen av zink i västvärlden under 1990 framgår av ﬁgur 3:15.


återvinningen av zink (ned smältning av skrot) är störst i Europa jämfört med övriga världsdelar.


I detta sammanhang är det väsentligt att beakta att ett av de dominerande användningsområdena för zink är som korrosionsskydd för järn och stål,det vill sägaen användning som syftar till att reducera resursuttaget och förbrukningen av en annan basmetall.


I princip möjliggör användningen av zink som korrosionsskydd och i olika legeringar, liksom användningen i batterier, att en betydande andel av den använda zinken kan återvinnas.


Allmänt sett ﬁnns beprövad teknik tillgänglig för återvinning av zink från metalliserat stål. Dels återvinns avfallet från produktionen av metalliserat stål dels samlas zinkbelagt stålskrot in för omsmältning och återvinning.


Energiåtgången vid sekundär zinkframställning (ur skrot) varierar mellan 4 – 5 % av energiåtgången vid primär zinkframställning. Detta motsvarar cirka 15 % av energiåtgången vid sekundär framställning av järn och stål, enligt branschens beräkning.


Zink från metalliserat stål återvinns ännu inte fullständigt. Ur stoft från elektrostålugnar återvinns ungefär 40 % av zinken. Arbetet med att utveckla återvinningen av zink från stoft pågår intensivt i Norden. Målet är att ﬁnna en samnordisk lösning.


Det kan även nämnas att man för närvarande arbetar med alternativa tekniker för återvinning av zink från metalliserat stålskrot. Det ﬁnns en anläggning i drift i Frankrike som tillämpar denna teknik. En intressant aspekt vid denna tillämpning är att man även kan lösa upp färgen på bandlackerad plåt till exempel och därmed också återvinna polymermaterialet.


Figur 3:15. Kretsloppet av zink i västvärlden år 1990.


Utvecklingen har under de senaste decennierna gått mot en väsentlig minskning av zinktillförseln till Sveriges miljö:


Utsläppen av zink från svensk industriverksamhet, energigenerering och kommunala reningsverk beräknas från slutet av 1970-talet fram till år 2000 har minskat med cirka 90% till luft och 80 % till vatten.


Figur 3:16. Utsläpp av zink till luft och vatten från svensk industriverksamhet, energigenerering och kommunala reningsverk under perioden 1977/78 - 2000.


Utsläppen från svensk industriverksamhet


Utsläppen av zink från svensk industriverksamhet, energigenerering och kommunala reningsverk beräknas från slutet av 1970-talet fram till år 2000 har minskat med cirka 90 % till luft och 80 % till vatten.


Det atmosfäriska nedfallet av zink över landet har genomsnittligt sett minskat med drygt 40 % sedan 1970.


Figur 3:17. Zinkhalter i mossa (mg/kg torr substans) vid rikstäckande karteringar 1975 – 2015. Metallhalter i mossa anses ganska väl återspegla nedfallet från luften. Källa: IVL (www.ivl.se) med ﬁnansiering från Naturvårdverket.


Korrosionshastigheten för zink på metalliserat material i samhället har i centrala Stockholm minskat med drygt 70 % sedan slutet av 1970-talet.


Figur 3:18. Svaveldioxidhalter vid Torkel Knutssongatan i Stockholm samt korrosionshastighet för zink vid Vanadis, Stockholm.


Utsläppen av zink från tätbebyggda områden har minskat kraftigt.


Det sammanlagda utﬂödet av zink till Sveriges miljö genom utsläpp från olika pågående och tidigare mänskliga aktiviteter har beräknats till cirka 1,8 kton/år. Detta zinkﬂöde till luft, vatten och mark härrör från såväl industriverksamhet som olika andra källor i form av korrosion och avrinning från byggnader och konstruktioner (drygt 20 %), traﬁken samt läckage från gruvavfall och andra avfallsdeponier med mera (se tabell 3:7).


Detsamma gäller ytliga sjösediment i norra Sverige medan en haltförhöjning över bakgrund på 2 – 5 gånger har registrerats i sjöar i de södra delarna av landet. I parkmark och i sediment i Stockholms innerstad är zinkhalten genomsnittligt sett förhöjd 2 – 3 gånger medan betydligt större förhöjningar förekommer utanför vissa större industriella punktkällor. I takt med den minskade tillförseln kan man förvänta att zinkhalten minskar i dessa påverkade områden.


Av den totala zinkavrinningen från byggnader och stålkonstruktioner ligger avgången från byggnadsplåt på cirka 50 ton/år. Denna siffra bygger på en grov uppskattning och utgör ett genomsnitt av två grova approximationer med olika utgångspunkt.


Större delen av den utsläppta zinken har naturligtvis hamnat i landets marker och vatten eller fastlagts i bottnarna i sjöar och angränsande havsområden. Sett till vad som kan förmodas vara naturliga halter är dock zinkhalten generellt sett inte förhöjd i vare sig skogsmark eller jordbruksmark.


Figur 3:19. Utvecklingen av zinkhalterna i rötslammet (mg/kg torr substans) från Stockholms reningsverk under perioden 1973 – 1997.


Tabell 3:6. Mängder inkommande zink (ton/år) vid Stockholms reningsverk under perioden 1975 – 1997.


Tabell 3:7. De samlade utsläppen av zink (ton/år) från mänskliga aktiviteter till den yttre miljön (luft, vatten, mark) och naturligt omlopp av zink i Sverige under 1990-talet (efter MFG).


Alla organismer kräver en viss tillgång till zink för att överleva.


\"Metallen behövs för att säkerställa strukturen och funktionen hos en rad äggviteämnen. Zink deltar i en rad livsviktiga reaktioner, till exempel för att upprätthålla kroppens \"genetiska koder\", DNA och RNA, och förekommer i alla slags vävnader i kroppen.\"


Zinkbehovet är särskilt stort hos växande individer, liksom hos havande och ammande kvinnor.


Om tillgången på zink är för liten uppstår ett bristtillstånd, vilket kan leda till negativa effekter för organismen. Om å andra sidan en organism utsätts för alltför mycket zink, kan detta också leda till att negativa effekter uppträder. Zinkens tillgänglighet för växter och djur beror i hög grad på en rad faktorer i omgivningen. Till exempel är det betydligt större risk för att förhöjda zinkkoncentrationer leder till negativa effekter i ett surt, mjukt och näringsfattigt vatten än i ett pH-neutralt, hårt och näringsrikt (se ﬁgur 3:20). Många lägre organismer kan lagra zink för eventuella framtida behov utan att ta skada av detta, medan högre organismer istället har utvecklat en förmåga att effektivt reglera zinkupptaget i kroppen.


Zinkhalten i Sveriges marker, vatten, växter och djur ligger allmänt sett på en nivå där det inte föreligger risk för negativa effekter. Undantag utgör närområden till de största industriella utsläppskällorna och vissa sura inlandsvatten, där det tidvis kan förekomma höga zinkhalter, som, åtminstone hypotetiskt, kan leda till negativa effekter på vissa känsliga växter och djur (se ﬁgur 3:20). Undantag utgör även vissa skogs- och jordbruksmarker i södra och mellersta Sverige där på sikt negativa effekter kan uppträda på grund av zinkbrist.


Vi känner till några vetenskapligt dokumenterade observationer om negativa effekter i mark och vatten i Sveriges natur, som entydigt kan kopplas till höga zinkkoncentrationer. En möjlig förklaring till detta kan vara att där zinkhalten är förhöjd, är vanligtvis även halterna av ﬂera andra metaller förhöjda. Detta kan göra det svårt att särskilja effekter av zink från effekter av andra metaller. även vid förhållandevis höga zinkhalter ﬁnns dock många exempel på att några negativa effekter inte kunnat registreras.


Inga indikationer ﬁnns på att människor och husdjur i Sverige skulle utsättas för en alltför stor zinkexponering. Sveriges befolkning, och då främst havande och ammande kvinnor, verkar istället behöva öka sitt zinkintag för att nå upp i nivåer som betraktas som optimala för hälsan (se tabell 3:8). I djurfoder tillsätts större eller mindre mängder av zink i syfte att undvika skadlig zinkbrist.


Tabell 3:8. Zinkintag (mg/dag) hos svenska kvinnor (medianvärde) jämfört med rekommendationer.


Figur 3:20. Sambandet mellan zinkhalt och pH (surhetsgraden) i vatten i ett stort antal svenska skogssjöar. Ju surare vatten desto högre zinkhalt förekommer generellt sett. Dessutom ökar andelen zink som är direkt tillgänglig för vattenorganismer med vattnets surhetsgrad.


Aluminium har en mycket kort historia i jämförelse med till exempel järn, koppar och zink.


\"Namnet \"aluminium\" härrör från 1807 då engelsmannen Sir Humphrey Davy, som tidigare hade utvunnit kalium och natrium på elektrolytisk väg, gjorde försök att ur lermineral utvinna en ny metall med hjälp av smältelektrolys. Han var så övertygad om att lermineralet innehöll en till syre fast bunden metall att han gav den namnet \"aluminium\". (\"Alumen\" är en latinsk benämning på alun, som i mer än 3 000 år utvunnits ur lermineraler). Han lyckades dock aldrig själv framställa metallen.\"


Det stora genombrottet för industriell produktion av aluminium kom 1886 när fransmannen Paul T Héroult och amerikanen Charles Martin Hall, oberoende av varandra, uppfann den process för elektrolys av aluminiumoxid upplöst i smält kryolit som används än i dag. I Sverige började tillverkning av aluminium1934.


Helt ren aluminium är mycket mjuk och har därför fått begränsad praktisk användning. Aluminium som legeras med vissa andra metaller ger däremot material med många tillämpningsområden. Järn och kisel förekommer naturligt i aluminium. Aluminium som innehåller högst 1,0 viktprocent järn och kisel kallas för olegerad aluminium eller renaluminium. Vanliga legeringsämnen, utöver järn och kisel, är magnesium, mangan, koppar och zink.


Bild 3:1. Bauxit förädlas till aluminiumoxid. Källa: Finspong Aluminium AB.


Jordskorpans medelhalt av aluminium är cirka 8 % (~ 80 kg/ton).


\"Aluminium framställs från bauxit (namnet från \"Les Baux\" i södra Frankrike, där mineralet upptäcktes), vilket bildas när vissa aluminiumhaltiga bergarter vittrar under tropiska förhållande.Brytvärd bauxit innehåller vanligen 20 – 30 % aluminium. De viktigaste bauxitförekomsterna ﬁnns i tropiska eller subtropiska områden i Australien, Latinamerika samt Väst- och Centralafrika. I Sverige ﬁnns ingen bauxit. Värdens kända tillgångar av brytvärd bauxit är cirka 30 miljoner kton. Troligen ﬁnns ytterligare bauxitreserver. Aluminiumrika bergarter och leror ﬁnns i stora mängder och kan utgöra komplement till bauxiten.\"


Bauxit förädlas till aluminiumoxid enligt Bayermetoden.


Vid framställning av aluminium från aluminiumoxid åtgår elenergi. Per 1 ton aluminium (från bauxit till göt, primäraluminium) krävs cirka 15 000 kWh elenergi (54 GJ) och cirka 25 GJ termisk energi. Dessa siffror inkluderar även energibehovet för transport och lokaluppvärmning.


I Sverige ﬁnns en anläggning för framställning av aluminium genom smältelektrolys samt ﬂera omsmältverk.


Vid förra sekelskiftet var den totala världsproduktionen av primäraluminium 5,7 kton per år. 2017 hade den ökat till 60 000 kton (se ﬁgur 3:21). Kina står för nästan hela ökningen på senare år.


Användningen av aluminiumprodukter i byggnadsbranschen i Västeuropa har ökat markant under perioden 1960 – 1995 (se ﬁgur 3:22).


Utvecklingen och fördelningen av aluminiumanvändning på några produktområden från 1950-talet och framåt i Sverige framgår av ﬁgur 3:23.


Figur 3:21. Världsproduktionen av primäraluminium under perioden 1950 till 2017.


Figur 3:23. Utvecklingen och fördelningen av aluminiumanvändningen på några produktområden i Sverige. Den totala aluminiumanvändningen var år 1994 cirka 200 kton.


Figur 3:22. Användning av aluminiumprodukter i byggnadsbranschen i Västeuropa under perioden 1960 – 1995. Källa: European Aluminium Association.


Mer än en fjärdedel av världsproduktionen av aluminium utgörs av omsmält metall, som framställs ur returmetall.


Omsmältningen kräver endast cirka 5 % av den energi som åtgår vid framställning av primäraluminium.


Enligt beräkningar ﬁnns i det svenska samhället cirka 2 000 kton aluminium i produkter. årligen tillförs cirka 150 kton. Inom byggnadsindustrin används cirka 15 % av den totala tillförseln. Det mesta kommer förr eller senare att återvinnas och användas som råvara för tillverkning av nya produkter (se ﬁgur 3:24).


Den kraftiga volymökningen för aluminiumanvändning sedan 1940-talet kommer framöver att leda till motsvarande ökning av uttjänta produkter.


Figur 3:24 Aluminium i kretsloppssamhället. Källa: Gränges Technology, Gränges Group.


Genom att aluminium, efter syre och kisel, är det vanligaste grundämnet i jordskorpan är det också en vanlig och naturlig del av vår närmiljö.


I naturen är aluminium oftast bundet till syre och ingår då i många mineraler, till exempel fältspat, glimmer och lermineral. Växter, djur och människor har under miljontals år anpassat sig till denna aluminiumhaltiga miljö.


Det senaste seklets utsläpp av försurande ämnen (svavel- och kväveoxider) från förbränning av fossila bränslen har i vissa områden orsakat en ökad urlakning av aluminiumjoner från marken, vilket anses medföra en viss negativ inverkan på bland annat växter. Detta har dock inte något att göra med produktion och/eller användning av aluminiumprodukter.


Livsmedelsverket har beräknat att befolkningen i Sverige har ett aluminiumintag på i genomsnitt 12 mg per person och dygn. Det mesta kommer från våra matråvaror och från livsmedelstillsatser där aluminium förekommer naturligt. Senare års medicinska rön visar att de sjukdomstillstånd som tidigare ansågs vara relaterade till aluminiumexponering med största sannolikhet har andra orsaker.


Användningen av koppar antas ha börjat för cirka 10 000 år sedan i det område som idag utgör Turkiet.


\"Där har man funnit arkeologiska lämningar av pärlor och nålar av koppar, vilka troligen tillverkats genom att hamra ut små kulor av naturligt förekommande \"ren\" koppar. Förmågan att smälta vissa kopparmineral utvecklades dock troligen inte förrän 2000 – 4000 år senare. Produktionen av koppar ökade därefter fortlöpande, särskilt efter det att tekniken för smältning av sulﬁdmalmer utvecklats för cirka 4500 år sedan.\"


Man antar att den första legering som användes av människan, omkring år 3200 f Kr, var arsenikkoppar, medan egentliga bronslegeringar påträffas från något senare epoker. Blandningen av koppar och tenn visade sig ha överlägsna egenskaper för tillverkning av verktyg och vapen och kom därför snabbt att ersätta både ren koppar och andra legeringar – bronsåldern hade inletts.


Under antiken, framför allt under det Romerska Imperiet, bröts och utnyttjades koppar i relativt stor skala för exempelvis tillverkning av mynt. Efter Romarrikets fall skedde en kraftig nedgång av kopparutvinningen i Europa. En viss uppgång ägde åter rum då brytning påbörjades i Tyskland under 800-talet och inte minst på 1200-talet, då industriell framställning av koppar startade i Falun. Den största kopparutvinningen under medeltiden förekom dock i Kina.


Därefter, och ända fram till dess elektriciteten kom i allmänt bruk, var användningen av koppar begränsad. Koppar användes endast för tillverkning av mynt och prydnadsföremål, samt i viss utsträckning för täckning av tak. Användningen av koppar som takmaterial var relativt utbredd i både Sverige och i de delar av Europa som gränsar till Alperna. För att motstå den rikliga snön krävdes ett starkt, motståndskraftigt men samtidigt relativt lätt takmaterial. Den storskaliga industriella användningen av koppar inleddes i och med att man började utnyttja metallen som elektrisk ledare.


Bild 3:2. Kopparmalm. Foto: Outokumpu Copper.


Koppar intar 28:e plats i rangordningen bland de vanligast förekommande grundämnena i jordskorpan med en medelhalt på 50 – 70 g/ton (0,005 – 0,007 %).


Högst halter förekommer i vulkaniska, basiska bergarter, medan halterna är lägst i kalksten och sandsten.


Av brytvärda kopparfyndigheter i världen (i allmänhet > 0,3 % koppar) utgörs cirka 90% av sulﬁdmalmer (kopparglans och kopparkis), medan cirka 9 % utgörs av oxidmalmer. Relativt stora kopparkvantiteter från berggrunden frigörs i samband med brytning av råfosfat, varefter en spridning till miljön sker vid användningen av handelsgödsel i jordbruket.


De största kända kopparreserverna ﬁnns i Chile och USA och därnäst i centrala Afrika och före detta Sovjetunionen. Den största koppargruvan i Sverige är Aitik, där omkring 17000 kton sulﬁdisk kopparmalm bryts per år. Världens brytvärda koppartillgångar uppskattades vid mitten av 1990-talet till drygt 300000 kton koppar, medan de totala reserverna anses vara knappt 600000 kton. Det aktuella kopparpriset avgör de brytvärda tillgångarnas storlek.


Vid framställning av koppar ur malm (primär produktion) krävs att kopparmalmen först anrikas.


Detta är en energikrävande process, beroende på att kopparhalten i malmen vanligtvis är låg och bindningarna till mineralet är starka. Stora energiinsatser krävs per mängd utvunnen koppar för brytning, krossning, malning, anrikning och transport.


Ofta måste även betydande kvantiteter gråberg brytas för att frilägga malmen. Enligt en tysk undersökning krävs en energiinsats (primärenergi) på nästan 36 GJ per ton koppar för brytning och anrikning av en malm med 0,5 % kopparhalt. Det totala energibehovet för framställning av ren koppar enligt samma undersökning är drygt 57 GJ/ton. I Sverige har man lyckats reducera den totala energiinsatsen till 42 – 47 GJ/ton rafﬁnerad koppar vid landets största smältverk. Förutom brytning och anrikning inbegriper produktionsprocessen ﬂera steg vid smältverket, såsom rostning, konvertering och elektrolytisk rafﬁnering.


Den globala gruvproduktionen, som för närvarande ligger på cirka 10 miljoner ton koppar per år, har visat en kraftig ökning under senare hälften av 1990-talet och förväntas fortsätta att öka.


Gruvproduktion och konsumtion i Sverige under perioden 1938 – 1995 av rafﬁnerad koppar, inklusive återvunnet material, framgår av ﬁgur 3:25.


Det helt dominerande området för kopparanvändning i Sverige är inom el- och elektronikindustrin, framför allt till kabel, tråd, transformatorer och motorer (se ﬁgur 3:26). En betydande del används inom byggindustrin till bland annat rör och kabel medan en mindre del används till tak och fasader (0,3 miljoner m 2 eller ~ 1 600 ton/ år).


Figur 3:25. Produktion, användning och återvinning av koppar i Sverige under perioden 1938 - 1995, baserat på ofﬁciell statistik


Figur 3:26. Användning av koppar i Sverige fördelat på användningsområden.


Koppar är, liksom alla andra basmetaller, ett återanvändbart material.


Tidslängden från tillverkning till skrotning och återvinning är givetvis mycket olika. Livslängden för olika material varierar kraftigt. En stor andel av den återvunna kopparn, främst från tillverkare i olika led, registreras inte heller i statistiken, vilket gör att uppgifter om aktuell återvinningsgrad måste tolkas med försiktighet. Omsättningen av koppar på global nivå under 1995 framgår av ﬁgur 3:27.


Tillgängliga uppgifter antyder dock att den verkliga återvinningsgraden globalt sett i början av 1990-talet kan ligga inom intervallet 50 – 80 % av tillgängligt material. Vid början av 1990-talet hade cirka 40 % av den koppar som förbrukades i västvärlden redan genomgått en eller ﬂera användningscykler. Praktiskt sett kan långt över 90 % av uttjänta kopparprodukter återvinnas.


Energiåtgången vid sekundär koppartillverkning är i Sverige endast cirka 3,8 % avsevärt lägre jämfört med energiåtgången vid primär produktion.


Figur 3:27. Kretsloppet av koppar på global nivå, år 1995.


Ackumuleringen av koppar i olika produkter som är i bruk i det svenska samhället har beräknats till 1 200 kton.


Denna koppardepå ökade fram till mitten av 1980-talet men har därefter minskat något i storlek (se ﬁgur 3:28). Till detta kommer ungefär 850 kton i gruvavfall och 150 kton i annat avfall.


Det sammanlagda utﬂödet av koppar till Sveriges miljö från olika pågående och tidigare mänskliga aktiviteter har beräknats till cirka 205 ton/år (se tabell 3:9).


Av de 18 – 20 ton koppar per år som släpps ut till vattenmiljön med det renade avloppsvattnet från landets kommunala reningsverk kan högst 0,5 ton/år ha sitt ursprung i korrosionsprodukter från koppartak och kopparfasader. Totalt skulle tak och fasader med kopparplåt bidrar med cirka 2,5 ton/år till det totala kopparﬂödet till vattenmiljön. Detta motsvarar drygt 2 % av det totala ﬂödet av koppar till vatten.


Jämfört med det naturliga luftnedfallet av koppar över Sveriges yta och angränsande hav samt kopparﬂödet genom naturlig vittring av mineral, så utgör bidraget från tak och fasader cirka 0,28 %.


En minskning har skett av korrosionen och avrinningen av koppar från tak och fasader i takt med den minskade svaveldepositionen, medan däremot utsläppen från vägtraﬁken har ökat i och med övergången till bromsbelägg med koppar- och mässingsinblandning.


För koppar totalt har dock utvecklingen under de senaste decennierna gått mot en minskad tillförsel till den svenska miljön.


Figur 3:28. Ackumulerad mängd koppar i produkter i det svenska samhället med år 1950 som bas.


Tabell 3:9. De samlade utsläppen av koppar (cirka ton/år) från mänskliga aktiviteter till den yttre miljön och naturligt omlopp av koppar i Sverige under perioden 1994 – 1996.


Bild 3:3. Kopparjoner bildar snabbt en stabil förening med kalk. Foto: Torbjörn Osterling.


Utsläppen av koppar från svensk industriell verksamhet


Utsläppen av koppar från svensk industriell verksamhet beräknas från slutet av 1970- talet fram till år 2000 har minskat med närmare 98 % till luft och 70 % till vatten.


Figur 3:29. Utsläpp av koppar till luft och vatten från svensk industriverksamhet.


Det atmosfäriska nedfallet av koppar över landet har genomsnittligt sett minskat med drygt 35 % sedan 1970.


Figur 3:30. Kopparhalter i mossa (mg/kg torr substans) vid rikstäckande karteringar 1975 och 2015. Metallhalter i mossa anses förhållandevis väl återspegla nedfallet från luften. Källa: IVL (www.ivl.se) med ﬁnansiering från Naturvårdverket.


Korrosiviteten hos Stockholmsatmosfären har minskat med cirka två tredjedelar under den senaste 30-årsperioden (se ﬁgur 3:31). Emissioner av koppar från tätbebyggda områden har minskat kraftigt (se ﬁgur 3:32 och tabell 3:10).


I likhet med vad som redovisats för till exempel zink, krom och nickel är kopparhalten generellt sett inte förhöjd i vare sig skogsmark eller jordbruksmark sett till vad som kan förmodas vara naturliga halter. Detsamma gäller ytliga sjösediment i norra och mellersta Sverige, medan en genomsnittlig haltförhöjning för koppar upp till en fördubbling över bakgrund har registrerats i sjöar i de södra delarna av landet. I parkmark och i sediment i Stockholms innerstad är kopparhalten genomsnittligt sett förhöjd 2 – 3 gånger medan betydligt större haltförhöjningar förekommer utanför vissa större enskilda punktkällor. I takt med den minskade tillförseln kan man förvänta att kopparhalten minskar i dessa påverkade områden.


Figur 3:31. Korrosion av kopparplåt i centrala Stockholm samt beräknad respektive uppmätt avrinning under olika tidsperioder.


Figur 3:32. Utvecklingen av kopparhalterna i rötslammet (mg/kg torr substans) från Stockholms reningsverk under perioden 1973 – 1997.


Tabell 3:10. Mängden ingående koppar (ton/år) till Stockholms reningsverk under perioden 1975 - 1997.


Koppar ingår som en viktig beståndsdel i olika enzymer och andra äggviteämnen.


Alla levande organismer behöver en viss tillgång till koppar. För liten tillgång kan leda till bristsymptom medan koppar i alltför stora doser kan ge andra negativa effekter.


Olika organismer är olika känsliga för såväl brist som överskott på koppar. Om eventuella effekter uppstår beror också i hög grad på en rad omgivningsfaktorer, som påverkar kopparns biotillgänglighet. Genom att koppar gärna bildar komplex med organiska föreningar, försvåras upptaget av koppar i gröda, som växer på jordar med en hög halt av organiska ämnen, till exempel humus. På sådana jordar kan därför kopparbrist lätt uppstå.


På motsvarande sätt är risken mindre för negativa effekter av koppar i vatten, som är rika på organisk substans, jämfört med näringsfattiga och klara vatten.


Ju högre en organism står i näringskedjan desto större förmåga har den att reglera kopparupptaget. Detta leder bland annat till att haltförhöjningar, i områden som erhållit stora koppartillskott, i första hand registreras hos växter och lägre djur. I exempelvis muskelvävnaden hos ﬁsk ﬁnner man sällan eller aldrig förhöjda kopparhalter ens i vattenområden med höga kopparhalter i vattnet (Se ﬁgur 3:33).


Allmänt sett är risken liten för att kopparhalterna i svenska marker, sjöar, vattendrag och kuster ska nå eller överskrida de nivåer som framkallar störningar på växter och djur i mark- och vattenmiljön. I begränsade mark- och vattenområden, till exempel i närheten av större industriella eller kommunala kopparutsläpp, kan det dock inte uteslutas att redan beﬁntliga kopparhalter, orsakade av tidigare större kopparutsläpp, kan påverka växter och djur negativt. I närheten av landets äldre gruvor och smältverk har sådan påverkan konstaterats.


Negativa effekter av koppar hos befolkningen i Sverige är historiskt sett ytterst sällsynt trots att kopparsulfat i höga doser under lång tid använts som kräkmedel. Förhöjt kopparintag hos befolkningen kan förekomma i områden där dricksvattnet är hårt eller har lågt pH-värde och tappvattenrören är utförda av koppar. Det är dock inte sannolikt att så höga kopparhalter uppkommer i dricksvattnet att någon risk för konsumenterna (inklusive spädbarn) skulle föreligga. Genom att uppmärksamheten numera riktas mot orsakerna till korrosion av kopparrören, vidtas också åtgärder i vattenverken för att minska kopparutlösning, till exempel avhärdning av vattnet och förbättrad pH-kontroll.


Ett FN-anknutet expertorgan har nyligen deklarerat att risken för hälsoeffekter till följd av kopparbrist bedöms vara större än till följd av alltför höga intag av koppar.


\"Figur 3:33. Exempel på kopparhalter (mg/kg torrvikt) på olika nivåer i näringskedjan i ett metallbelastat och ett opåverkat vattenekosystem. Med \"litoralfauna A\" menas lågt stående djur som livnär sig på växter och delvis nedbrutna växt- och djurdelar medan \"litoralfauna B\" är rovdjur.\"


Bild 3:4. En morotsodling i humusrik, kopparfattig jord. 10 g kopparsulfat per ha har tillförts. Mitt i bilden syns en yta som inte tillförts kopparsulfat. (Källa: EDA (England) TN35.


Plåttak har funnits i ﬂera sekel. Plåtmaterial liksom beläggningar har dock förändrats genom tiderna.


Tidigare belades taken med så kallad svartplåt (varmvalsad icke betad stålplåt). Svartplåten behandlades med olika typer av torkande oljor, som i grundfärgen oftast innehöll blymönjepigment (blyoxid Pb 3 O 4 ). Svartplåten rostade för snabbt om färgskikten inte var (är) hundraprocentigt intakta. Nya plåtmaterial kom dock att avhjälpa denna svaghet genom att svartplåten belades med ett zinkskikt. Idag levereras i huvudsak metalliserad stålplåt, alternativt aluminium.


I och med att plåten började metalliseras med zink uppstod ett ﬂertal problem med målningen. Målningsproblematiken lade grunden för nästa epok för tunnplåten.


år 1936 uppfann Josef I. Hunter en metod, där man kontinuerligt kunde belägga 50 mm breda och 0,3 mm tjocka plåtband med en färgbeläggning. Denna metod har sedan utvecklats och i dagens läge används band med en bredd upp till 1,5 m. Den färdigmålade tunnplåten lanserades omkring 1955, och är idag den helt dominerande typen av byggplåt.


Bild 3:5 Exempel på fabriksmålad plåt. Källa: SSAB Europe AB och Plannja AB.


Färgbeläggningen har två syften. Dels ger den plåten ett tilltalande utseende dels skyddar den mot korrosion.


2019 ﬁnns det tre målningslinjer av betydelse i Norden när det gäller tunnplåt, SSAB/Ruukki i Sverige och Finland. Det ﬁnns ytterligare några linjer i Norden av mindre format. Inom ECCA ﬁnns 37 målningslinjer och färgen levereras av 18 tillverkare.


Bandlackering är en noga kontrollerad kontinuerlig process. Plåtbandet rengörs, förbehandlas kemiskt och sedan valsas färgen på i två steg, grundfärg och täckfärg. Mellan de båda färglagren torkas och härdas beläggningen i ugn. Plåten kan också beläggas på båda sidor med tvåskiktssystem. Avgående lösningsmedel från ugnen leds till en efterbrännare, där de förbränns vid hög temperatur. Energin från förbränning av lösningsmedlen återvinns (~ 25 kWh/ton) och återförs till processen för torkning av färgen.


Den färgbelagda plåten hasplas sedan på nytt upp till rullar (coils) för vidare bearbetning.


Som energiråvara används el och gasol. Den sammanlagda energiförbrukningen ligger på ungefär 500 kWh/ton (1,8 GJ/ton) färgbelagd plåt.


Den färgbelagda eller förmålade plåten består av ﬂera skikt. Plåten är basen, på stålplåtföljer därefter ett metalliseringsskikt (~ 20 mµ vid stål), ett förbehandlings- och passiveringsskikt, grundfärg och ytlack. På baksidan kan man ha baksideslack med eller utan grundfärg. Aluminiumplåt som ska lackeras måste också förbehandlas, huvudsakligen genom kromatering. Andra förbehandlingar är till exempel anodisering. Såväl rostfri plåt som zinkplåt kan även lackeras.


Fullständiga detaljer kring miljö-, kvalitets- och ytbehandlingsfrågor inom bandlackering, hittar du bland annat på denna länk: https://www.ssab.com/download-center?dcFilter=customerletters&dcSearch=


Totalt målas150 000 – 200 000 ton tunnplåt per år (~ 5 % av stålproduktionen i Sverige). Inom European Coil Coating Association, ECCA, målades1 370 m 2 tunnplåt under 2017. Av detta gick 88 % till byggnader.


Bild 3:6. Färgbeläggning av plåt sker genom att färgen valsas över på plåten i två steg. Foto: SSAB Europe AB


Figur 3:34. Principiell uppbyggnad av färgsystem med förbehandling och metallisering på stålplåt. Källa: Plannja AB.


Färgbelagd tunnplåt kan återvinnas och utgör en viktig råvara för tillverkning av nytt stål och/eller aluminium.Allt material från verkstäder och från byggande, reparation och rivning kan sorteras och återföras till industrin genom skrothandeln. Demontering av byggplåt är normalt en enkel och energisnål process. Färgbelagd plåt samlas in som all annan plåt. Vid omsmältning renas de utsläpp som kommer från metall- och färgbeläggningen av stålet (se även avsnitten om rostfritt stål och zink ).


Restprodukter och avfall, i huvudsak metallhydroxidslam från förbehandlingen av plåten och lösningsmedel omhändertas för destruktion. I ﬁgur 3:35 visas restproduktshantering för metallbelagd stålplåt som färgbelagts i Sverige.


Som nämndes i avsnittet om zink ﬁnns det för närvarande två återvinningsanläggningar i drift (i Italien och USA) som vid sidan av zink även återvinner polymermaterialet från bandlackerad byggnadsplåt.


Figur 3:35. Restprodukter från tillverkningen av 1 000 kg Polyesterbelagd tunnplåt. Källa: SSAB Europe AB.


Stål är till 100 procent återvinningsbart.


Stålskrot har en stark position på marknaden: stål som återvinns från konstruktioner och slutprodukter i slutet av sin livscykel kan effektivt användas för att tillverka nytt stål.


Inget farligt avfall bildas från slutprodukterna och stål skadar inte miljön. Enligt Europeiska avfallskatalogen är avfallskoden för kasserade stålprodukter som tillverkats av SSAB 17 04 05 (järn och stål). De ﬂesta förpackningsmaterial för stålprodukter kan återvinnas eller återanvändas.


Grundmaterialet i färgbelagt stål är stål som oftast är belagt med ett tunt zinkskikt. Stål är en legering av huvudsakligen järn och kol, med små mängder andra element som används som legeringsämnen. Dessa element förbättrar de kemiska och fysikaliska egenskaperna i stålet, såsom styrka, formbarhet och svetsbarhet. Stålet väljs efter de egenskaper som bäst passar slutprodukten. För tillämpningar med konstruktionsstål gäller standardiserade mekaniska egenskaper enligt EN 10346. För applikationer där stålet ska kunna formas på mer komplexa sätt eller där produkten ska bearbetas av plåtslagare används extra formbara stål.


Fysikaliskt tillstånd: fast Lukt: luktfri Färg: metallgrå Kokpunkt: 2 750 °C Smältpunkt: 1 450–1 520 °C Ståldensitet: 7 850 kg/m³


Zinkbeläggningen Z100-350 g/m2 är blyfri och skyddar stålet mot korrosion på två sätt. Dels är den ett skyddande skikt som håller syre och vatten borta från stålet, men den fungerar också som ett katodiskt skydd. Det betyder att i skärkanter eller vid skador i zinkbeläggningen fungerar zinken som offeranod och reagerar genom att bilda skyddande föreningar som hindrar fortsatt korrosion. Zinkbeläggningen täcker stålet på båda sidor.


SSAB bevakar och förutser aktivt framtida förändringar i miljö-, arbetsmiljö- och kemikalielagstiftningen och uppfyller gällande kemiska bestämmelser i EU, t.ex. REACH


(1907/2006/EG) och CLP (1272/2008/EG). Kommunikation och samarbete i hela leveranskedjan spelar en viktig roll och SSAB kräver fullständig efterlevnad av REACH från underleverantörernassida. SSAB bevakar kandidatlistan över SVHC- ämnen (Substances of Very High Concern) och andra bestämmelser för att säkerställa att produkterna uppfyller lagstiftarnas och kundernas krav. Dessutom iakttar och uppfyller SSAB krav och rekommendationer från kunder att dra tillbaka produkter som innehåller farliga ämnen från kundsektorn. Om halten i procent (vikt/vikt) av ämnen som är begränsade enligt EU:s kemikalieförordning (REACH) och rekommendationer om utfasning av farliga ämnen inom byggsektorn, såsom BASTA 2014:A2 och Byggvarubedömningens bedömningskriterier, BVB 2016, i Sverige och prioriteringslistan i Norge, överskrider eller motsvarar ovanstående gränsvärden, anges detta i tabell 1. Riktlinjerna för svenska byggvarudeklarationer (Föreningen för Byggvarudeklarationer, BVD 3, 2007) har beaktats när det gäller de ämnen som redovisas. Stål innehåller endast mycket små mängder föroreningar och de härrör från naturliga råvaror och tillsätts inte under ståltillverkningsprocessen. Mängden föroreningar i stålen är minimal och utifrån vår kunskap om toxiciteten i dessa ämnen och deras metallurgiska bindning i stålmatrisen utgör de ingen risk för miljön eller människors hälsa.


Det ﬁnns grundläggande skillnader mellan färger som levereras till konsument- och yrkesmåleri och färger till industriell verksamhet.


Industrifärg är oftast specialkomponerad för en viss appliceringsteknik och ett visst underlag (se avsnittet om fabriksmålad plåt ).


\"Färg till konsument- och yrkesmåleri följer ett visst uppbyggnadsmönster och appliceringen är likartad – normalt med pensel, roller eller genom sprutmålning. Man målar \" på plats\" och möjligheterna att använda skydds- eller reningsutrustning är begränsade.\"


Färg som produkt har två huvudfunktioner – den ska förhöja det estetiska värdet och den ska skydda underlaget. Färg består i regel av bindemedel, pigment, lösningsmedel och tillsatser. En vanligt förekommande procentuell andel är enligt följande:


Bindemedel 33 % Lösningsmedel 35 % Pigment och fyllmedel 30 % Tillsatser 2 % Bindemedlets funktion är att hålla samman färgskiktet och säkerställa vidhäftning till underlaget. Bindemedlets egenskaper styr till stor del färgens användningsområde. Det utgör också den direkta kontaktytan mot omgivningen och krav ställs därför på dess fysiska och kemiska tålighet samt på dess utseende. Färger delas vanligen in efter vilket bindemedel som dominerar, till exempel akryllatexfärg, alkydfärg.


Pigmentet är det vi ser i färgen. Traditionellt har oorganiska jordpigment använts i målarfärg. Titandioxid är det i särklass vanligaste pigmentet i målarfärg. Organiska pigment ger ofta briljanta färgstarka kulörer, vilket bland annat utnyttjas i färghandelns brytsystem.


Till gruppen pigment hör också fyllmedlen . De kan ingå till avsevärda halter i vissa produkter och kan även ha andra funktioner än ren utfyllnad, exempelvis som förtjockning, att förbättra strykbarheten med mera. Fyllmedlen är ofta olika mineral av karbonat eller silikat.


Uttrycket lösningsmedel används ofta som samlingsbeteckning för alla ﬂyktiga, organiska vätskor som ingår i färg och som avdunstar vid användningen. Vatten är i egentlig mening snarare ett dispersionsmedel än ett lösningsmedel.


Många organiska lösningsmedel är mer eller mindre hälsofarliga.


Ett ﬂertal egenskapsförbättrande tillsatser används i färg. De doseras i låga halter och några av dessa har uppmärksammats på grund av sina dokumenterade eller befarade negativa effekter på miljön och människans hälsa. Exempel på sådana tillsatser är:


dispergeringsmedel för pigment och bindemedel korrosionsinhibitorer biocider mjukgörare


Färgtillverkningen är en blandningsprocess där de olika komponenterna kombineras i bestämda proportioner och dispergeras till en homogen produkt.


Många av komponenterna tillverkas av oljeprodukter från den petrokemiska och syntetisk-kemiska industrin.


Industriell färgtillverkning börjar normalt med en förblandning, där bindemedel, lösningsmedel och pigment blandas till en pigmentpasta. Denna pasta dispergeras med hjälp av kvarnar eller dissolvrar. Efter dispergeringen sker efterblandning, med resterande bindemedel, lösningsmedel och tillsatser. Därefter sker nyansering – så att färgen erhåller önskad kulör. När produkten uppfyller ställda krav görs en sista ﬁltrering. Slutligen fylls färgen i olika emballage.


\"Den totala färgförbrukningen i Sverige var 114 miljoner liter under 2018-19 eller ca 200 kton stålplåt. Utomhusfärgerför \"på-platsmålning\"är 2020 till 88 % vattenburna.\"


Träfasadfärger Fönsterfärger Puts-, mur- och betongfärger Korrosionsskyddsfärger, plåttakfärger Träoljor


Vid målning av plåttak används korrosionsskyddande färg. De vanligaste komponenterna i korrosionsskyddande färg presenteras nedan


Korrosionsskyddande färger domineras av produkter som innehåller följande bindemedel:


Alkyder (60 % fettsyror) Alkydhartser (uretanalkyder) Akrylatpolymer Epoxihartser (2-komponent) Polyuretaner /2-komponent) Förutom ovannämnda bindemedel används oljefärger (till exempel linolja) i mindre utsträckning. De används i första hand på gamla, ﬂera gånger tidigare målade tak när byggnaden har ett kulturhistoriskt värde.


Den korrosionsskyddande färgen innehåller ibland aktiva rostskyddspigment men nu allt oftare endast inerta pigment. Vanligast är zinkfosfat då aktiva rostskyddspigment används.


Användningen av blymönja är numera starkt begränsad av arbetsmiljöskäl och får endast säljas till och användas av yrkesmålare på gamla K-märkta tak där det ﬁnns rost. Från och med 1 juli 1996 är tillsatser av blyföreningar överstigande 0,5 % förbjudna i konsumentfärger.


även användningen av kromater är regleradoch det är enbart strontiumkromater som fortfarande (2020) används inom industrin.


\"En stor del av äldre fabrikslackerad planplåt utgjordes av plastisolbelagd stålplåt. För ommålning av plastisol rekommenderar vissa fabrikanter vattenburen akrylatpolymer. Bidraget till den totala användningen av organiska lösningsmedel i utomhusfärger blir på detta sätt lägre. Läs mer om målning av plåt i kapitel 13, \"Målning\" .\"


Bland de tillsatser som bedöms ha störst betydelse från hälso- och miljösynpunkt förekommer fortfarande följande föreningar i korrosionsskydsfärger för yrkesmålning av plåttak:


Lösningsmedel Zinkfosfat Isocyanat Användningen av dessakomponenter har minskat betydligt sedan 2010 men kommer att ﬁnnas kvar under lång tid framåt för att klara alla kvalitetskrav.


Som nämndes i avsnittet om fabriksmålad plåt utgör färgbelagt plåtskrot en viktig råvara för tillverkning av ny stål- eller aluminiumplåt.


I ett kretsloppsperspektiv kan dock även andra frågeställningar beaktas när det gäller färganvändning för målning av takplåt. Av intresse från kretsloppssynpunkt är hur ofta ommålning bör ske. Läs mer om ommålning i kapitel 13, Målning.


Problem med kringutrustning och typ av förpackningar, kan också vara av intresse. Den totala mängden metallförpackningar som såldes i Sverige 2016 var cirka 59 000 ton, fördelat på 40 000 ton stål och 19 000 ton aluminium. En av de största användare för metallförpackningar är färg/limproducenterna. Metallförpackningar från färg/lim kan ingå i insamlingssystemet om de är torra och spackel- eller penselrena. övriga förpackningar med rester kvar ska lämna till kommunens miljöstation – då de betraktas som miljöfarligt avfall. återvinningsgraden 2016 av stål var 79 % och av aluminium 87 %.


Av tidigare avsnitt framgår att färg innehåller ett stort antal komponenter och att dessa kan förekomma i mycket varierande halter.


I detta avsnitt redovisas dokumenterade eller befarade miljö- och hälsoeffekter av ett antal karakteristiska ämnen och ämnesblandningar som bedöms ha störst betydelse från hälso- och miljösynpunkt. För ett antal av dessa har myndigheter och riksdag ställt krav på avveckling eller önskemål om minskad användning. Vissa överenskommelser har också gjorts med färgbranschen.


I sammanhanget bör påpekas skillnaden mellan farlighet och risk. Ett ämne betecknas som miljö- eller hälsofarligt om dess egenskaper är sådana att det under vissa förhållanden kan vara skadligt för biologiska system. Bedömning av huruvida ett ämne utgör en miljö- eller hälsorisk baseras på en sammanvägning av farlighet, använda mängder, spridning och fördelning i olika miljöer.


Nonylfenoletoxylater (NFE) är ytaktiva ämnen som bland annat används som emulgeringsmedel i bindemedel och pigmentpasta. Både NFE och dess nedbrytningsprodukter har dokumenterat negativa egenskaper på miljön. NFE och nonylfenoler, som är en nedbrytningsprodukt av NFE, har visat sig ha en hormonliknande effekt. Nonylfenol kan bioackumuleras i vissa organismer. NFE är klassat som miljöfarligt av KemI.


Användningen av NFEhar till allra största delen fasats ut inom färgbranschen.


NFE i färg hamnar till största delen i den färdiga färgﬁlmen. Förbränning av NFE- haltiga produkter innebär inga direkta miljöproblem. Alternativa vätmedel och stabilisatorer ﬁnns framtagna.


Ftalater är den vanligaste gruppen mjukgörare som har använts – och fortfarande används – i färg. Användningen av mjukgörare i bindemedelspolymerer i färg till konsument- och yrkesmåleri är idag begränsad. Exempel på miljö- och hälsofarliga ftalater är dibutylftalat och di(2-etyl, hexyl)ftalat.dessa används inte idag då de är förbjudna. Andra mindre belastande ftalater används i stället.


Klorparafﬁner är liksom ftalater uppmärksammade från miljösynpunkt främst på grund av giftighet mot vattenlevande organismer och potentiell bioackumulerbarhet. De bedöms inte vara lätt nedbrytbara.


Liksom för ftalater har användningen minskat avsevärt, men klorparafﬁner förekommer fortfarande i vissa produkter inom industrin.


Färgbranschen omsätter stora mängder metallföreningar som pigment. De ﬂesta av dessa till exempel titandioxid, järnoxid, bedöms inte som miljöfarliga. Till de mest hälso- och miljöfarliga metallerna hör kvicksilver, bly, kadmium och krom i sexvärd form som i dagsläget inte ska ﬁnnas i färg. Se vidare i avsnittet om pigment.


Inom yrkes- och konsumentmåleri har användningen av både kvicksilver och kadmium upphört och ﬁnns inte annat än som små mängder som föroreningar.


Biocider tillsätts färg av två olika skäl:


Bakteriehämmare i emballerade vattenburna färger Svamp- och mögelhämmare för färgﬁlmen EU har beslutat att substitutionsprincipen ska tillämpas vid prövning av verksamma ämnen som ingår i biocider. Detta innebär att mindre farliga alternativ ska användas när sådana ﬁnns tillgängliga.


Vid val av biocider ska risken för allvarliga hälsoeffekter och bioackumulerbarhet beaktas samtidigt som den sökta verkan uppnås. Dessa krav kanske inte helt kan uppfyllas men det är angeläget att då välja det minst skadliga alternativet.


Den helt övervägande typen av lösningsmedel i utomhusfärgerna är lacknafta (~ 70 %). Lacknafta är rafﬁnerade destillat av avsvavlad råolja i kokpunktsintervallet 150 – 200 °C. Som lösningsmedel i färg används i huvudsak lacknafta med 15 – 18 % aromathalt.


Ur ett hälsoperspektiv är det generellt angeläget med minskade aromathalter i lösningsmedel för färg till konsument- och yrkesmåleri. Aromatiska kolväten bör man undvika att bli exponerad för, bland annat beroende på deras höga fettlösande förmåga, vilket medför risk för skador på hud- och nervceller. även akuta hälsoeffekter är mer påtagliga vid exponering för aromatiska kolväten (cykliska kolkedjor) än för alfatiska (raka kolkedjor).


Problemet med lösningsmedlen är inte bara hälsorisker, de är också potenta oxidantbildare. Lacknafta, aromatnafta och lågaromatnafta ligger i hög oxidantbildande klass. Detta innebär att marknära ozon och andra fotooxidanter bildas genom reaktioner mellan kolväten och kväveoxider under inverkan av solljus.


Färgbranschen strävar efter låg aromathalt i produkterna ur både hälso- och miljösynpunkt.


Det ﬁnns utomhusfärg som är lösningsmedelsfri eller har mycket låga halter jämfört med konventionella produkter. I denna grupp ingår till exempel vattenburna alkyder eller akrylater vilka rekommenderas av vissa fabrikanter vid ommålning av plastisolbelagd och annan industriellt belagd plåt. Bidraget till de totala utsläppen av organiska lösningsmedel från målning av plåt torde vara förhållandevis mycket lågt i jämförelse med andra platsmålade material och i synnerhet med övriga utsläppskällor för VOC, till exempel biltraﬁken.


Klara signaler ﬁnns både från bindemedelstillverkare och från färgindustri att ytterligare reduktion av organiska lösningsmedel är möjlig för alla produktsegment inom de närmaste åren. år 2018 är färg för målning utomhus på trä till 88 % vattenburen. Färg för målning på metall är fortfarande till stor del lösningsmedelsburen, men trenden går mot mer vattenburna produkter.


Tillverkare av färg i Sverige har under de senaste 20 åren arbetat med att minska VOC- utsläpp från tillverkningen. år 2020 är det totala utsläppet nere på 0,24 kg VOC per producerat ton färg.


Då metaller produceras och används i Sverige och utomlands för olika ändamål frigörs mindre restmängder som transporteras till den svenska miljön.


Dessa utsläpp härrör från källor av mycket olika karaktär.


De kan indelas i punktkällor och källor för metallspridning via slitage eller läckage vid användning av varor och produkter. Med punktkällor avses utsläpp till luft från industriell verksamhet och energigenerering samt utsläpp via avloppsvatten från industrier och kommunala reningsverk.


Jordskorpans ungefärliga medelhalt av metaller:


\"Aluminium 8 % Järn 4,5 % Krom 0,01 % Nickel 0,002 % Koppar 0,005-0,007 % Zink 0,0007 % Malmreserverna i världen redovisas dels som \"upptäckta, brytvärda tillgångar\" dels som \"beräknad reserv\". Se nedanstående tabell 3:15.\"


För samtliga metaller gäller att de aktuella metallpriserna avgör de brytvärda tillgångarnas storlek. I Sverige bryts bara järnmalm och sulﬁdmalm innehållande bland annat koppar och zink.


Tabell 3:15. Malmresurser för produktion av respektive metall.


Primär och sekundär världsproduktion av metaller år 1994 samt energiåtgången har sammanställts av Naturvårdsverket och framgår av nedanstående tabell, där också produktionsvolymerna i världen och respektive metalls betydelse när det gäller total energiåtgång är uppskattad.


Typiska värden har utnyttjats. Energiåtgången vid primär respektive sekundär produktion av metaller är relaterade till sekundär produktion av stål som satts till 1.


\"För vissa moderna produktionsprocesser stämmer inte siffrorna i Tabell 3:16 vad gäller relationen för energiåtgång, men tabellen ger ändå en grov uppfattning om den relativa energiåtgången vid metallframställning. Uppgifter från en zinkproducent i Norden anger till exempel att den primära energiförbrukningen vid ett verk med rostning, lakning, elektrolys och gjutning endast är 12 – 13 GJ/ton zink, det vill säga cirka4 gånger lägre än Naturvårdsverkets \"typiska värde\" (55 GJ/ton zink).\"


Energibehovet för framställning av zink ur malm är näst lägst (efter järn) jämfört med andra basmetaller enligt beräkningar av Naturvårdsverket (se ﬁgur 3:37). Enligt uppgifter från industrin bör dock zink erhålla ett relativt värde på cirka 1,3.


Av ﬁguren framgår vidare att energiåtgången, räknad per viktsenhet, är avsevärt högre vid aluminiumtillverkning än vid framställning av andra basmetaller. Räknas energiåtgången per volymenhet kräver dock aluminium ungefär lika mycket energi som krom och koppar.


Tabell 3:16. Total världsproduktion av metaller 1994,energiåtgång vid primär och sekundärframställning (per viktsenhet) och ungefärlig andel av metallen som framställs sekundärt. * Omsmältning av krom och nickel sker tillsammans med järn- och stålﬂödet varför hela produktionen för krom och nickel avser primär produktion.


\"Figur 3:37. Energiåtgång vid primär produktion av olika basmetaller räknat på dels vikt dels volym Energiåtgång för järn/stål är satt till \"1\" i båda fallen.\"


Inom European Coil Coating Association, ECA, producerades 1370 miljonerm 2 lackerad tunnplåt under 2017. 81 % var stålplåt och 19 % var aluminiumplåt.


Enligt Stålbyggnadsinstitutets statistik för 1995 användes i Sverige sammanlagt 12,9 miljoner m 2 tunnplåt av stål (79 kton), varav 8,4 miljoner m 2 proﬁlerad fasad- och takplåt och 4,5 miljoner m 2 plan plåt, stuprör, med mera.


Producenter av rostfritt stål är de dominerande användarna av krom och nickel i landet. Ungefär 5 % av den totala förbrukningen av rostfritt stål används till tak, fasader med mera. Kallvalsad stålplåt som metalliserats med antingen ren zink eller aluminium- zink legering har en betydande användning i Sverige. Detta motsvarar nästan 70 % av den totala zinkförbrukningen på 35 kton per år. Titanzink är en legering som också används till plåt för tak och fasader.


Användningen av aluminiumprodukter i byggnadsbranschen i Västeuropa har ökat markant under perioden 1960 – 1995. Inom byggnadsindustrin används cirka 15 % av den totala tillförseln på cirka 150 kton per år i Sverige.


Det helt dominerande området för kopparanvändning är inom el- och elektronikindustrin. Kopparanvändningen för tak och fasader under 1990-talet har hittills legat på cirka 1,6 % av den totala kopparanvändningen inom Sverige som är cirka 100000 ton per år.